Справа № 460/20609/23
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2023 року м. Рівне №460/20609/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доІнспектора взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенант поліції Шевчук Дмитро Ігорович третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції
про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом до інспектора взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідач - Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дії інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича, що призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що всупереч положенням Посадової інструкції, згідно якої інспектор поліції під час керування патрульним автомобілем зобов`язаний бути прикладом для інших учасників дорожнього руху в частині дотримання ПДР та вимогам п. 2 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», згідно якого службова дисципліна зобов`язує поліцейського знати свої посадові (функціональні) обов`язки, дії інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Рівненській області ДПП лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича були протиправними, що в кінцевому результаті призвели до скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди, а тому просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 04.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 09.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.10.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позовні вимоги є протиправними, безпідставними та необгрутованими, позаяк відповідач жодних положень чинного законодавства України (у т.ч. посадової інструкції) не порушував, був прикладом для інших учасників дорожнього руху в частині дотримання ПДР та вимогам п. 2 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», діяв виключно у межах повноважень, у спосіб та порядку, встановленому чинним законодавством України, рухався з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору, а відповідна дорожньо-транспортна пригода трапилась в силу протиправної дії позивача у сукупністю з погодніми умовами (безпосередній причинно-наслідковий зв`язок протиправних дій позивача та дорожньо-транспортною пригодою). Більше того вказав, що також вчинив усі необхідні дії (які залежали від нього) задля уникнення дорожньо-транспортної пригоди та вчинив інші дії задля збереження життя та здоров`я позивача (що також відповідає положенням чинного законодавства України, посадовій інструкції відповідача тощо) й відповідно просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив таке.

ОСОБА_1 04.09.2022 близько 08:00 год. ранку переходив вул. Степана Бандери по пішохідному переході на перехресті вулиць Степана Бандери - Соломії Крушельницької у напрямку вул. Дарвіна в м. Рівне.

В цей час видимість була посередньою, оскільки світило дуже яскраве сонце. Попри це, ОСОБА_1 , подивившись ліворуч і праворуч та оскільки поблизу (на його погляд) не було ніяких транспортних засобів, швидко вийшов на проїжджу частину вулиці поза межами пішохідного переходу та в подальшому продовжив рух в досить швидкому темпі. Дійшовши приблизно до середини проїжджої частини, у напрямку ближчому до пішохідного переходу відчув удар, яким позивача збило з ніг в результаті чого трапилася дорожньо-транспортна пригода зі службовим транспортним засобом Управління патрульної поліції у Рівненській області ДПП марки «Skoda Rapid», з реєстраційним номером на синьому фоні, що рухався по вул. Степана Бандери від вул. В`ячеслава Чорновола в напрямку вул. Відінська, в м. Рівне, яким керував інспектор взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Рівненській області ДПП лейтенант поліції Шевчук Дмитро Ігорович.

Одразу після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 вищевказаним водієм (відповідачем) була надана первинна домедична допомога, а в подальшому він був доставлений бригадою швидкої медичної допомоги до травмпункту Центральної міської лікарні в м. Рівне.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Так, суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначення прав, обов`язків і відповідальності суб`єктів учасників дорожнього руху, регулюються Законом України «Про дорожній рух».

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001року.

У відповідності до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху мають право, у тому числі на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, серед іншого:

- знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху;

- створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

У відповідності до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний, у тому числі, надавати переважне право руху пішоходу, який знаходиться на пішохідній доріжці (зебрі). У цьому разі водій зобов`язаний надати можливість пішоходу безпечно перейти дорогу, вулицю.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про дорожній рух», пішохід, тобто особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу (до пішоходів належать також особи, які рухаються в кріслах колісних із швидкістю пішохода, ведуть велосипед, мопед чи мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску або крісло колісне), має право, зокрема, на переважне перетинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 17 Закону України «Про дорожній рух» пішохід зобов`язаний:

- рухатися по тротуарах, пішохідних або велосипедних доріжках, узбіччях, а в разі їх відсутності - по краю проїзної частини автомобільної дороги чи вулиці;

- перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч;

- керуватися сигналами регулювальника та світлофора в місцях, де дорожній рух регулюється;

- не затримуватися і не зупинятися без необхідності на проїзній частині автомобільної дороги, вулиці і залізничному переїзді;

- не переходити проїзну частину автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, поза пішохідними переходами при наявності роздільної смуги, а також у місцях, де встановлені пішохідні чи дорожні огородження;

- стримуватися від переходу проїзної частини при наближенні транспортного засобу з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом;

- не виходити на проїзну частину із-за нерухомого транспортного засобу або іншої перешкоди, що обмежує видимість, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, що наближаються.

У відповідності до п. 1.10. Правил дорожнього руху терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення, серед яких:

- видимість у напрямку руху - максимальна відстань, на якій з місця водія можна чітко розпізнати межі елементів дороги та розміщення учасників руху, що дає змогу водієві орієнтуватися під час керування транспортним засобом, зокрема для вибору безпечної швидкості та здійснення безпечного маневру;

- дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом;

- недостатня видимість - видимість дороги в напрямку руху менше 300 м у сутінках, в умовах туману, дощу, снігопаду тощо;

- пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне;

- пішохідний перехід - ділянка проїзної частини, острівця безпеки чи розділювальної смуги або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

З наведених норм слідує, що кожен учасник дорожнього руху має право у тому числі на безпечні умови дорожнього руху й кожен учасник дорожнього руху (а не лише водій) зобов`язаний: знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Згідно п. 4.7 Правил дорожнього руху пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Також, згідно п. 4.13 Правил дорожнього руху у разі наближення транспортного засобу з увімкненим проблисковим маячком червоного та (або) синього кольору і (або) спеціальним звуковим сигналом пішоходи повинні утриматися від переходу проїзної частини або негайно залишити її.

Згідно п. 4.14 Правил дорожнього руху пішоходам забороняється, серед іншого:

а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;

б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід;

г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження;

ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху;

д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

З системного аналізу вищенаведеного слідує, що пішохід має переважне право перетинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах (та виключно по таких, межі якого визначені відповідною розміткою або дорожнім знаком) виключно за умови дотримання таким пішоходом своїх обов`язків (серед яких він зобов`язаний, зокрема: 1) перетинати проїзну частину автомобільної дороги, вулиці по пішохідних переходах, а в разі їх відсутності - на перехрестях по лінії тротуарів і узбіч; 2) не переходити проїзну частину автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, поза пішохідними переходами при наявності роздільної смуги, а також у місцях, де встановлені пішохідні чи дорожні огородження; 3) стримуватися від переходу проїзної частини при наближенні транспортного засобу з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; 4) не виходити на проїзну частину із-за нерухомого транспортного засобу або іншої перешкоди, що обмежує видимість, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, що наближаються) та одночасного утримання відповідного пішохода від здійснення заборонених дій (серед яких, зокрема: 1) виходу на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; 2) раптового виходу на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; 3) переходу проїзної частини поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження).

При цьому суд наголошує, що таке переважне право на перетинання проїзної частини не превалює над обов`язком відповідного пішоходу виконати вищенаведені зобов`язання з одночасним утриманням від заборонених дій до початку перетинання проїзної частини.

Більше того, пункт 18.1 Правил дорожнього руху України також встановлює, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Тобто, вимога пункту 18.1 Правил дорожнього руху України передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони ступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він дає дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб дати дорогу або зупинитися.

Однак, як зазначає сам позивач у своїй позовній заяві, він у досить швидкому темпі в умовах посередньої видимості, оскільки світило дуже яскраве сонце, вийшов на проїжджу частину поза межами пішохідного переходу і лише, приблизно на її середині, перемістившись ближче до пішохідного переходу, зіштовхнувся із службовим транспортним засобом, яким керував відповідач.

Так, з досліджених матеріалів справи (у т.ч. заяв по суті справи та додатків до таких) вбачається, що при переході через проїзну частину позивач повинен був керуватися вимогами п.п. 4.7, 4.13 та 4.14 а), б), г) Правил дорожнього руху, проте, його дії таким вимогам не відповідали. Так, позивачем були проігноровані вимоги Правил дорожнього руху, згідно яких пішоходи повинні утриматися від переходу проїзної частини або негайно залишити її у разі наближення транспортного засобу з увімкненим проблисковим маячком червоного та (або) синього кольору і (або) спеціальним звуковим сигналом, а також які забороняють пішоходам виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід, переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга (що також не заперечується учасниками справи та жодним належним та допустимим доказом не спростовано).

При цьому суд наголошує, що виникнення відповідної дорожньо-транспортної пригоди слугувало наслідком протиправних та халатних дій саме позивача у сукупністю з погодними умовами (які виключають вину відповідача у відповідних діях), а не протиправності дій відповідача, адже:

1) відповідач діяв у межах повноважень, у порядку та спосіб, який прямо визначений чинним законодавством України та його посадовою інструкцією (у т.ч. без порушення останніх);

2) транспортний засіб під керуванням відповідача рухався з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору;

3) позивачем порушено ряд правил та вимог, які є безпосередньою причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди, зокрема:

- позивач проігнорував рух транспортного засобу під керуванням відповідача з ввімкненими проблисковими маячками та не повернувся на тротуар, а продовжив перетинати проїзну частину;

- позивач вибіг на проїзну частину не впевнився у безпеці свого руху;

- позивач вибіг на проїзну частину поза межами пішохідного переходу та перетинав проїзну частину поза межами відповідного пішохідного переходу й наблизився до такого переходу лише перед безпосереднім зіткненням з транспортним засобом під керуванням відповідача;

4) в силу несприятливих погодних умов (яскравого сонця, яке з об`єктивних причин обмежило зону видимості відповідача під час керування транспортним засобом) було неможливим виявлення відповідного пішохода на проїзній частині дороги (посеред дороги) до моменту початку руху такого пішохода на проїзну частину дороги або в процесі руху такого пішохода по проїзній частині в напрямку пішохідного переходу й зумовило виявлення відповідного пішохода за секунду до моменту безпосереднього зіткнення з транспортним засобом під керуванням відповідача;

5) відповідачем вчинено усі залежні від такого дії з метою уникнення виникнення дорожньо-транспортної пригоди (у т.ч. такий здійснив екстрене гальмування з різким поворотом праворуч з метою уникнення зіткнення в результаті чого здійснив наїзд на бордюрний камінь), однак, з причин, що не залежали від відповідача уникнути зіткнення не вдалося;

6) відповідачем вчинено усі дії, необхідні та достатні для належного виконання покладених на відповідача посадових обов`язків (у т.ч. дії на надання домедичної допомоги з метою збереження життя та здоров`я позивача тощо).

Водночас, щодо посилання позивача на протиправність дій відповідача в частині недотримання відповідачем Посадової інструкції інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції суд зазначає наступне.

З матеріалів справи та доводів учасників справи вбачається, що 04.09.2022 року перед заступанням на службу, відповідач пройшов інструктаж, огляд лікаря, отримав службовий транспортний засіб та спеціальні технічні прилади, близько 08:00 год., спільно з лейтенантом поліції ОСОБА_2 , покинули територію УПП в Рівненській області ДПП та приступили до виконані своїх службових обов`язків. При цьому, керуючи службовим транспортним засобом марки «Skoda Rapid», з реєстраційним номером НОМЕР_1 (на синьому фоні), відповідач рухався з допустимою швидкістю 50-60 км/год. по вул. Степана Бандери від вул. В`ячеслава Чорновола в напрямку вул. Відінська, що в м. Рівне.

Також з матеріалів справи та доводів учасників справи вбачається, що наближаючись до перехрестя вул. Степана Бандери - Соломії Крушельницької, що в м. Рівне, як на проїжджій частині, так і на тротуарі біля пішохідного переходу і на самому пішохідному переході людей не було. Водночас, на самому перехресті перед пішохідним переходом відповідач побачивши пішохода, який перебігав проїзну частину поза межами пішохідного переходу, застосував своєчасне екстрене гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху та вивернув кермо в право, в результаті чого здійснив наїзд на бордюрний камінь, але уникнути наїзду на пішохода не вдалося оскільки помітив пішохода в останній момент, а вищезазначене відбулось в наслідок того, що відповідача різко засліпило сонце і з моменту виявлення пішохода, в умовах недостатньої видимості, пройшло менше однієї секунди.

При цьому, відповідач надавав домедичну допомогу позивачу та сказав напарнику, лейтенанту поліції ОСОБА_2 , щоб він викликав бригаду швидкої медичної допомоги. До приїзду бригади ШМД, відповідач постійно перебував біля потерпілого з метою надання домедичної допомоги та контролю за його станом. Водночас, було проінформовано безпосереднього керівника про обставини події що трапилась. Місце події було огороджене для збереження місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди до приїзду відповідних служб.

Положеннями Посадової інструкції інспектора роти № 3 батальйону патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 22.11.2018 № 5216, із якою ознайомлений відповідач, визначені основні завдання та функції інспектора, його права, обов`язки та засади відповідальності.

Згідно п. 1.2 Посадової інструкції, у своїй діяльності інспектор керується Конституцією України, Законом України «Про національну поліцію», Законом України «Про запобігання корупції» та іншими законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, наказами Міністерства внутрішній справ України та Національної поліції України, Положенням про Департамент патрульної поліції, затвердженим наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 73 (із змінами), цією інструкцією, іншими наказами, розпорядженнями, дорученнями керівництва за винятком тих, що порушують Конституцію України та закони України, або є явно незаконними чи злочинними.

У відповідності до п.2.2 Посадової інструкції, інспектор під час несення служби здійснює, зокрема:

- організацію безпечного та безперешкодного дорожнього руху;

- контроль за дотриманням учасниками дорожнього руху чинних правил, норм і стандартів у сфері безпеки дорожнього руху.

У відповідності до п. 3.1. Посадової інструкції, інспектор поліції під час несення служби зобов`язаний, у тому числі:

- під час керування патрульним автомобілем бути прикладом для інших учасників дорожнього руху в частині дотримання ПДР.

Разом з тим, згідно п. 2 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 № 8073-Х, основним завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про Національну поліцію», поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію», під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Таким чином, Національна поліція (її посадові особи) зобов`язані діяти виключно в спосіб та межах передбачених законодавством, а також керуватися у своїй діяльності принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З огляду на вищенаведене та в рамках подій, що викладені у позовній заяві позивача, суд зазначає, що дії відповідача відповідали його Посадовій інструкції та іншим нормативно-правовим актам.

За вищенаведеного у сукупності та враховуючи те, що дії відповідача пов`язані з його реагуванням на виникнення небезпеки для руху або перешкоди, були обумовлені порушенням Правил дорожнього руху з боку самого позивача, тому суд вважає, що першопричиною даної дорожньо-транспортної пригоди є недотримання вищевказаних норм саме позивачем, а не відповідачем у справі.

Таким чином, на переконання суду, в діях відповідача не вбачається протиправності дій чи порушень Посадової інструкції, які б слугували причиною виникнення відповідної дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, відповідач вжив усіх можливих заходів, щодо попередження дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, діючи на підставі та в межах повноважень, а також у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі, згідно вимог своєї Посадової інструкції.

Близька за змістом правова позиція, що викладена в ухвалі Верховного суду України від 14 листопада 2007 року, постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17, постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі № 751/4821/17, постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 296/2509/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 120/4628/18-а, а також інших подібних за своєю суттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, яку висловлено у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

При вирішенні даного спору, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, тобто правомірно. В той час як порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

За наведеного, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Правові підстави для застосування статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Інспектора взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідач - Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дії інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенанта поліції Шевчука Дмитра Ігоровича, що призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 07 грудня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Інспектор взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції, лейтенант поліції Шевчук Дмитро Ігорович (вул. Степана Бандери, 14 А,м. Рівне,Рівненська обл., Рівненський р-н,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Адреса: вул. Степана Бандери, 14а, м. Рівне, 33028.

Суддя Д.П. Зозуля