Справа № 420/19154/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Одеса

Зала судових засідань №22

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Поліщука О.В.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 .

Від відповідача: Половенко В.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України () про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 84-23, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 ;

У порядку підготовчого провадження витребувати матеріали особової міграційної справи позивача.

розглянути позов у порядку загального позовного провадження за присутності позивача та його представника.

Разом із позовною заявою подані клопотання про витребування доказів та про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 31.07.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання на 22.08.2023 року; зобов`язану Державну міграційну службу України надати суду копії матеріалів особової справи ОСОБА_3 (у тому числі рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 84-23); запропоновано ОСОБА_2 надати суду пояснення та докази щодо належності довідки від 31.05.2022 року №1619/96 В/ч НОМЕР_1 до обставини гуманітарної допомоги саме позивачем, оскільки довідка видана на ім`я ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у 2022 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 16.06.2023 року №84-23 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Це рішення є неправомірним та необґрунтованим, з огляду наступного.

Існує ризик переслідувань позивача через його опозиційні політичні погляди та за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме: особи, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію. Позивач є громадянином російської федерації. З моменту початку повномасштабної війни рф проти України, позивач засуджував дії влади рф та активно зазначав свою проукраїнську та антивоєнну позицію. Слід також зазначити, що позивач займає не тільки свідому, але й активну позицію, що виражалась в наданні його сім`єю допомоги Збройним Силам України, зокрема безкоштовній передачі автомобіля для логістики військової частини. Вищезазначені факти та численні погрози від органів влади рф, постійний утиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів рф та несправедливого засудження, також можливої мобілізації.

ДМС України не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту доказом того, що побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплено об`єктивним положенням в країні. В повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особо яка потребує додаткового захисту відсутня інформація по країні походження з будь-якого джерела. Задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадянської належності, необхідно дослідити декілька джерел. Більш того, інформація по країні походження має бути надана авторитетними джерелами. Це свідчить про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена отже має місце формальний підхід до розгляду справи. Заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла. Таким чином, рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, є таким, що підлягає скасуванню.

11.08.2023 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною виїзду з країни громадянської належності вказано постійне проживання на території України зі своєю сім`єю. Серед причин, які змусили його повторно звернутись за міжнародним захистом позивач повідомив про небажання повертатись до РФ через відсутність житла, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково, позивач повідомив про незадоволення соціально-економічним становищем на території РФ, а також ймовірну можливість примусового рекрутування до лав збройних сил РФ. Серед інших причин, що слугували обставини звернення позивача за міжнародним захистом, він повідомив про відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. 3 російської федерації позивач виїхав 13.06.2018, автомобілем до м. Одеса (Україна). На територію України потрапив 13.06.2018 легально, на підставі паспортного документу, виданого 17.02.2016, терміном дії до 17.02.2026. На території України позивач проживав на підставі посвідки на тимчасове проживання батька серії НОМЕР_2 , терміном дії з 12.03.2019 по 05.09.2019, по досягненню повнолітня термін дії відповідної посвідки на проживання не продовжував. 3 06.10.2019 позивач знаходився на території України нелегально, без документів на право проживання.

Позивач прибув в Україну разом з близькими родичами - ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_7 (матір), ОСОБА_8 (брат), ОСОБА_9 (брат), ОСОБА_10 (сестра), ОСОБА_11 (сестра), які також звернулись до ДМС із клопотаннями про набуття міжнародного захисту. Матеріали опитування ОСОБА_2 не надають об`єктивних підставі вважати, що позивач був або може стати суб`єктом переслідування за власні погляди або особисті переконання на території РФ, оскільки: ані позивач ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності; заявник жодного разу відкрито не висловлював власні «політичні» погляди на території рф, ніколи не висловлювався проти російського уряду, а також не мав жодних проблем з органами державної влади країни громадянської належності, всі його особисті погляди та думки висловлювались лише серед членів сім`ї та близьких родичі; під час опрацювання клопотання позивач не продемонстрував ґрунтовної обізнаності у політичних реаліях та аспектах політичного устрою країни громадянської належності, в ході опитування позивач посилається на «публічні» дії батька ОСОБА_6 , спрямовані на підтримку України, обставину ймовірного переслідування всіх членів родини через політичні переконання, повідомивши про випадок публічної демонстрації батьком українського прапора на федеральній трасі РФ. Зазначену обставину було повністю проаналізовано в ході розгляду матеріалів особової справи батька. Встановлено, що вказаний випадок не містить ознак переслідування або дискримінації та не мав жодних негативних наслідків для членів родини шукача захисту. Під час проведення процедури розгляду заяви від 31.10.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач також не продемонстрував ґрунтовної обізнаності у політичних реаліях та аспектах політичного устрою країни громадянської належності, не надав конкретних прикладів наявності актуальних проблем та власного бачення їх вирішення.

Обставини потрапляння позивача на територію України та подальше перебування в Україні характеризують особу та членів його родини як «мігрантів», за час перебування на території нашої країни нововиявлених обставин їхнього ймовірного переслідування або застосування серйозної шкоди з боку уряду країни їхньої громадянської належності виявлено не було. Можливо встановити, що під час проживання в країні своєї громадянської належності (РФ), та поза її межами позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

21.08.2023 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зокрема, зазначив, що факти, викладені у відзиві на позовну заяву, не послідовні. Відповідачем не надано належної оцінки інформації про країну походження. надана разом з позовною заявою інформація про країну походження позивача підтверджує об`єктивні побоювання останнього щодо застосування до нього переслідування у разі його повернення з політичних мотивів, та є належними та достатніми доказами для прийняття об`єктивного рішення щодо надання особі статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що також підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні». Під час звернення у позивача з`явилися об`єктивні обставини, а саме повномаштабне вторгнення РФ до України, ведення країною походження позивача військових дій з Україною. У позивача є об`єктивні побоювання зазнати переслідувань та незаконної участі у військових діях проти України у разі повернення до країни походження, що прямо зазначено у протоколах співбесіди. У протоколі співбесіди від 10.11.2022 р. позивач зазначив, що: він може бути мобілізований; можуть посадити до в`язниці за дискредитацію армії РФ, зазнати тортур, нелюдського поводження, знущань у зв`язку із політичною позицією відносно ситуації з Україною. Також у протоколі співбесіди від 20.12.2022 р. позивач зазначив, що за політичні переконання, підтримку суверенітету та незалежності України може бути ув`язнений за статтями про державну зраду або тероризм. Ненадання позивачем документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Ухвалою суду від 22.08.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.09.2023 року.

Судове засідання, призначене на 12.09.2023 року було перенесено на 03.10.2023 року на задоволення клопотання представника позивача від 11.09.2023 року про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 03.10.2023 року було перенесено на 18.10.2023 року у зв`язку із перебуванням судді М.М. Аракелян у відпустці.

У судовому засіданні 18.10.2023 року суд заслухав вступне слово представників позивача та відповідача та оголошено перерву до 07.11.2023 року.

У судовому засіданні 07.11.2023 року судом було досліджено докази та оголошено перерву до 28.11.2023 року.

28.11.2023 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників позивача та відповідача, виступи у дебатах, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації; уродженець м.Ректов Московської області, за національністю росіянин, за віросповіданням атеїст, неодружений, дітей не має.

3 території РФ (Краснодарський край) вибув 13.06.2018 р., автомобілем до м.Одеса (Україна). На територію України потрапив 14.06.2018 р. вперше та легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_3 , виданого 13.10.2016 р.

За даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" встановлено факти законного потрапляння позивача на територію України, (дати виїзду: 28.07.2018 р., 05.03.2019 р., 12.06.2019 р., 09.09.2019 р., 11.03.2020 р., 11.03.2021 р.; дати в`їзду: 14.06.2018 р., 08.07.2018р., 07.03.2019, 12.06.2019 р., 09.09.2019 р..

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-2019 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 (строк дії: 12.03.2019 р. 05.09.2019 р.).

ОСОБА_2 мав дозвіл на проживання так як був неповнолітнім та проходив за документами батька, який в свою чергу мав документи на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (Дозвіл серії НОМЕР_4 від 13.04.2018 року).

31.10.2022 року ОСОБА_2 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті зазначено, що він не може повернутись у країну походження рф у зв`язку із тим, що його життю буде погрожувати небезпека, існує ризик переслідування з боку державних органів за його політичні погляди, проукраїнську та антивоєнну позицію. Події 2014 року стали підставою відкритої агресії РФ відносно України. Позивач та його родина всі ці роки висловлювались на підтримку цілісності та незалежності України та проти російської агресії. Державні органи РФ з кожним роком все сильніше тиснули психологічно на родину позивача, знайомі перестали спілкуватись з родиною, батька звільнили з роботи та коли жити стало нестерпно, родина ОСОБА_12 продала свій будинок та переїхали жити до України. Режим в.путіна є терористичним. На даний час в країні опозиція майже повністю знищена, свобода слова фактично заборонена, розгорнута система доносів, тих, хто протестує проти війни затримують; як до початку війни так і після, позивач засуджував та засуджує всі прояви агресії росії проти України. Вторгнення військ РФ ще раз підтверджує, що РФ порушує права людини, міжнародні угоди та конвенції. ОСОБА_2 впевнений, що по поверненню до РФ, після довгострокового перебування на території України, силові структури держорганів його одразу звинуватять в нацзраді (т.1, а.с.80-81).

31.10.2022 року ОСОБА_2 було видано довідку про звернення за захистом в Україні, термін дії довідки до 30.11.2022 року (т.1,а.с.82).

Під час опитування 02.11.2022 року позивач повідомив, що він виїхав з РФ з Краснодарського краю у червні 2018 року на постійне проживання в Україні. Виїжджав легально, на підставі паспортного документа. Ціль була гостьова, їхали до тітки в Харків. А потім переїхали до Одеси з метою міграції, так як у батька була фірма тут, її відкрили для того, щоб легалізуватися, фірма тільки на папері була, а завдяки цьому вони отримали посвідку на проживання, потім ОСОБА_13 став повнолітнім і у нього забрали посвідку. Позивач ціле направлено їхав до України, оскільки йому по політичним причинам більше підходить Україна. Батько автомобіль віддав в Миколаїв ЗСУ. Позивач виїхав із Батьківщини зі своєю сім`єю і приїхали до України в лютому 2018 році, це був перший приїзд. Вони подивилися як люди проживають, приїхали до Харкова, проживали приблизно 2 тижні, в готелі. Повернулися знову до РФ, а потім в червні 2018 року вже виїхали до України на постійне проживання. Його сім`я з 2014 року дотримувалась проукраїнської позиції і поважали територіальну цілісність і незалежність України. Це все почалося з Криму, вони вважають, що це було незаконне привласнення територій сусідньої держави, за що отримали жорстоку критику зі сторони громадян і державних органів РФ. Родину позивача ображали, погрожували словесно, що поб`ють, якщо вони будуть дотримуватися такої позиції. Батька в день смерті ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) затримали за те, що він проїхав на мотоциклі з українським прапором по селу, по вулиці його вже затримала поліція. Його відвезли до відділку і слідчі ФСБ запросили, а потім від співробітника ФСБ були погрози, що уб`ють всю родину. Через це виїхали з країни. А до цього випадку вже всі родичі перестали з ними спілкуватися. До РФ позивач не може повернутися на даний час так як буде небезпека через його політичну позицію, а також він призивного віку і його можуть відправити на війну з Україною, яка порушує всі міжнародні угоди і конвенції. росія незаконно вторглась на територію України і здійснює акти насилля і тероризму. В РФ с ризик переслідування зі сторони громадян і державних органів РФ. У в паспортному документі позивача помітно, що він тут давно проживає і його запідозрять в національній зраді, можуть тортури застосовуватися, будуть питання. Будуть дивитися на брата і батька, вони подавали документи у ВСУ і будуть потім питання до всієї родини.

Позивач зазначив, що:

- ні він ні його родина ніколи не брали участі в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях,

- не був причетній до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані із його вірою, національністю, релігійною належністю або політичними поглядами;

до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт);

- він не притягався до кримінальної відповідальності;

- він не служив, так як був неповнолітнім.

Під час співбесід, проведених з ним 10.11.2022 року та 20.12.2022 року ОСОБА_2 зазначив, що:

- жоден із членів його родини не звернувся за міжнародним захистом одразу після потрапляння на територію України. На період часу позивача влаштувала обставина перебування на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні (арк.9 співбесіди від 10.11.2022 року);

- протягом двох років заявник перебував на території України у категорії нелегального мігранта, до моменту затримання особи співробітниками СБ України під час виконання профілактичних заходів (арк. 13 співбесіди від 10.11.2022 року);

- за міжнародним захистом звернувся лише після прийняття відділом міграційного контролю Головного управління рішення про примусове повернення від 22.09.2022 № 642. В ході опитування в свою чергу надав неправдиві відомості, зазначивши, що звернувся із відповідною заявою 31.10.2022 року, лише після відновлення роботи територіального орану ДМС у воєнний час (арк. 13 співбесіди від 10.11.2022 року), незважаючи на той факт, що управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції не припиняло діяльність у період воєнного стану;

- під час перебування на території України будь-якою діяльністю (в тому числі волонтерською) на підтримку нашої країни чи Збройних Сил України в умовах повномасштабної російської агресії не займався (арк.11 співбесіди від 10.11.2022 року);

- під час звернення за міжнародним захистом шукач захисту повідомив, що після початку повномасштабної російської агресії до відповідних центрів комплектування та соціальної підтримки не звертався, станом на сьогодні намірів проходити службу в ЗСУ не має (арк. 3 співбесіди від 20.12.2022 року);

18.11.2022 року ГУ ДМС в Одеській області виданий наказ №226 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», за яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1,а.с.215).

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 19.12.2022 року №65/1/314939, управління заперечує щодо надання ОСОБА_2 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні (т.1,а.с.227), оскільки він не прибув до управління СБУ для проведення опитування та перевірки обставин, які не дозволяють йому отримати бажаний статус.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 18.01.2023 р. №13 продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2,а.с.224).

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 р. по справі №2021ОD0092 (т.2,а.с.57-72), за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. На підставі наведеного рекомендовано відмовити йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.06.2023 року №84-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину РФ ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.56) відповідно до ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та абз.5 ч.1 ст.6 цього Закону.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ст.10 Закону №3671-VI hішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення. Іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом 15 робочих днів з дня прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлює та видає кожній особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо видача посвідчення необхідна для реалізації неповнолітньою особою, зазначеною у частині дванадцятій цієї статті, своїх прав на освіту, лікування тощо, за клопотанням батьків чи законних представників, погодженим з навчальним чи лікувальним закладом тощо, такій особі може бути, як виняток, оформлено та видано відповідне посвідчення після досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Дитині, розлученій із сім`єю, яку визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, видається до досягнення шістнадцятирічного віку. Під час видачі посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, довідка про звернення за захистом в Україні вилучається. Відомості про членів сім`ї біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які не досягли шістнадцятирічного віку, зазначаються у посвідченні біженця чи посвідченні особи, яка потребує додаткового захисту, одного з батьків, а в разі відсутності батьків - діда чи баби, повнолітніх брата чи сестри, опікунів чи піклувальників або іншої особи, яка до прибуття в Україну добровільно чи в силу звичаю країни походження біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, взяла на себе відповідальність за виховання та утримання дітей. Посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, видається строком на п`ять років. Під час перереєстрації біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, строк дії посвідчення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, продовжується. Особа, яку визнано біженцем, та особа, яка потребує додаткового захисту, які досягли шістнадцятирічного віку, мають право отримати проїзний документ для виїзду за кордон у порядку, встановленому законодавством України. Дитина, яка розлучена із сім`єю і яку визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має право за клопотанням її законних представників на отримання проїзного документа для виїзду за кордон до досягнення шістнадцятирічного віку. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника). У разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні. Особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала право на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Отже особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до міграційної служби про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало побоювання переслідувань з боку державних органів рф через власну публічну позицію стосовно агресії росії проти України, починаючи з 2014 року, а також побоювання бути призваним до лав збройних сил рф після початку у лютому 2022 року повномасштабного вторгнення.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Суд відхиляє аргументи позивача щодо зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів рф, через власну публічну позицію стосовно агресії рф проти України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади рф.

Обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, позивач посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин, ґрунтуючись переважно, на тому, що у його сім`ї з самого початку агресії рф у 2014 році засуджувалися дії влади країни громадянської належності.

Суд враховує, що позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

Згідно ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1: "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 14.06.2018 р., в той момент був неповнолітнім та мав змогу перебувати на території України легально внаслідок того, що дозвіл на проживання в Україні мав його батько.

Позивач потрапив на територію України легально у 2018 році, до досягнення ним повноліття, перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання; у подальшому, після досягнення ним повноліття позивач не знаходився на території рф, зокрема і на початок повномасштабного вторгнення 24.02.2024 року.

Після досягнення повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач не звертався з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вчинивши такі дії лише 31.10.2022 року, після прийняття 22.09.2022 року відділом міграційного контролю ГУ ДМС України в Одеській області рішення №642 про примусове повернення громадянина рф ОСОБА_2 .

Посилання позивача на те, що відповідачем не враховано інформацію по країні походження не заслуговують на увагуё оскільки до Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 09.05.2023 року надані додатки до рекомендаційної пропозиції (т.2, а.с.73-78), відповідно до яких при складанні Висновку ГУ ДМС України в Одеській області була врахована інформація по країні походження (рф).

Суд погоджується з позицією територіального органу ДМС, викладеною у Висновку від 09.05.2023 року стосовно того, що, зокрема:

- відсутні докази висловлювання ОСОБА_2 публічно власних політичних поглядів на території рф, відсутні докази існування проблем з органами влади рф;

- відсутні докази переслідування його батька (або дискримінації) та негативних наслідків для членів родини у зв`язку із публічною демонстрацією батьком українського прапору;

- ОСОБА_2 не продемонстрував наявність стійких політичних поглядів, які б створювали загрозу для влади рф, при тому, що під час проживання в рф він був неповнолітньою особою;

- як наслідок, об`єктивно відсутні обставини, які б вказували на прийняття заявником участі у політичному житті рф, що створювали для нього загрозу у разі повернення до країни походження.

Наведені висновки територіального органу ДМС не спростовані в ході розгляду справи в суді.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У сукупності матеріали особової справи, наявні докази не надають змоги виснувати, що позивачу було протиправно відмовлено у наданні статусу біженця або особи,яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищезазначеного, рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 84-23, є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи, відповідач довів відсутність передбачених законом підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України () про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено 08.12.2023 року.

Суддя М.М. Аракелян

.