Справа № 160/11302/23
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суд, у складі судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
Позивачка 25.05.2023 р. звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 р. №Ф-281389-55/У;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 р. вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності цих причин.
На виконання ухвали суду від 30.05.2023 р., позивачем 13.06.2023 р. надано заяву про поновлення строку.
Крім того, цією ухвалою суду витребувано у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області: детальний розрахунок боргу (недоїмки), визначеної у вимозі від 06.11.2020 р. №Ф-281389-55/У із зазначенням періоду, за який нарахована така заборгованість і в якій сумі та документи, що стали підставою для винесення вимоги від 06.11.2020 р. №Ф-281389-55/У.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
За даними інформаційної системи податкового органу, в ІКП ФОП ОСОБА_1 відображені такі автоматичні нарахування єдиного внеску, а саме:
- по строку сплати 09.02.2018 р. нараховано за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., нарахування платником не сплачені;
- по строку сплати 19.04.2018 р. нараховано за перший квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.07.2018 р. нараховано за другий квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.10.2018 р. нараховано за третій квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 21.01.2019 р. нараховано за четвертий квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.04.2019 р. нараховано за перший квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 19.07.2019 р. нараховано за другий квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 20.01.2020 р. нараховано за четвертий квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 21.04.2020 р. нараховано за перший квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн.;
- по строку сплати 20.07.2020 р. нараховано за другий квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн.;
- по строку сплати 19.10.2020 р. нараховано за третій квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн.;
- по строку сплати 19.10.2020 р. нараховано за четвертий квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн.
В матеріалах справи міститься довідка форми ОК-5, яка надана Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1998 р. по 2001 р., з 2004 р. по 2009 р., з 2012 р. по 2022 р. та довідка форми ОК-7, яка надана Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2012 р. по 2022 р.
Незгода позивачки із оскаржуваною вимогою стала підставою для звернення до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно з абз.1 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19.
Суд встановив, що за даними інформаційної системи податкового органу, в ІКП ФОП ОСОБА_1 відображені такі автоматичні нарахування єдиного внеску, а саме:
- по строку сплати 09.02.2018 р. нараховано за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., нарахування платником не сплачені;
- по строку сплати 19.04.2018 р. нараховано за перший квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.07.2018 р. нараховано за другий квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.10.2018 р. нараховано за третій квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 21.01.2019 р. нараховано за четвертий квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.;
- по строку сплати 19.04.2019 р. нараховано за перший квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 19.07.2019 р. нараховано за другий квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 20.01.2020 р. нараховано за четвертий квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн.;
- по строку сплати 21.04.2020 р. нараховано за перший квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн.;
- по строку сплати 20.07.2020 р. нараховано за другий квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн.;
- по строку сплати 19.10.2020 р. нараховано за третій квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн.;
- по строку сплати 19.10.2020 р. нараховано за четвертий квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн.
Отже, заборгованість зі сплати ЄСВ виникла за період з 2017 р. по 2020 р.
В матеріалах справи міститься довідка форми ОК-5, яка надана Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1998 р. по 2001 р., з 2004 р. по 2009 р., з 2012 р. по 2022 р. та довідка форми ОК-7, яка надана Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2012 р. по 2022 р.
Як встановлено, заборгованість зі сплати ЄСВ виникла за період з 2017 р. по 2020 р.
Суд встановив, що відповідно до даних ОК-5, ОК-7 за ОСОБА_1 сплачено страхові внески за період з січня 2017 р. по січень 2018 р., грудень 2018 р., січень березень 2019 р., з липня 2019 р. по червень 2020 р., з жовтня 2020 р. по грудень 2020 р.
Отже, в довідках форми ОК-5, ОК-7 відсутні відомості про працевлаштування позивачки у період з лютого 2018 р. по листопад 2018 р., з квітня 2019 р. по червень 2019 р.,з липня 2020 р. по вересень 2020 р. та відповідно, дані про сплату страхових внесків за цей період.
Таким чином, позивачка була платником єдиного внеску як підприємець у період з лютого 2018 р. по листопад 2018 р., з квітня 2019 р. по червень 2019 р., з липня 2020 р. по вересень 2020 р., а отже за вказані періоди страхові внески у розмірі 14 061,96 грн. нараховані правомірно (8190,6 грн. (лютий - листопад 2018 р.) + 2754,18 грн. (квітень - червень 2019 р.).+ 3117,18 грн. (липень - вересень 2020 р.).
Отже, оскаржувана вимога від 06.11.2020 р. №Ф-281389-55/У включає періоди, за які нарахування єдиного внеску у розмірі 14 061,96 грн. є правомірним, а саме, за період з лютого 2018 р. по листопад 2018 р., з квітня 2019 р. по червень 2019 р., з липня 2020 р. по вересень 2020 р., інші періоди визначені помилково, оскільки за ці періоди за позивача страхові внески сплачені роботодавцем.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області про наявність таких доходів не зазначило, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача протягом 2017 р. - 2020 років доходу від власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від підприємств, не підлягають доказуванню.
Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (протягом 2017 2020 років), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, суд зауважує, що зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, такий спосіб відповідає вимогам чинного законодавства та не позбавляє суб`єкта владних повноважень дискреційного розсуду, адже такий обов`язок прямо передбачений нормативно-правовим актом.
За наведених обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у сумі 536,80 грн.
Керуючись 242-246, 250 КАС України суд
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко