Справа № 200/5802/23
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2023-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2023 року Справа№200/5802/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

15 жовтня 2023 року з використанням підсистеми «Електронний суд» Біленко Є.Л. , представник позивача ОСОБА_1., подав до суду адміністративний позов до відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_4, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та інших додаткових виплат за періоди з 29.01.2020 по 08.10.2021 із застосуванням розрахункової величини при розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення та інші додаткові виплати за період з 29.01.2020 по 08.10.2021 із застосуванням розрахункової величини для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року;

- визнати протиправними дії відповідача стосовно утримання з доходів позивача військового збору;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу утримані з його грошового забезпечення розміри військового збору за період з 19.10.2016 по 08.10.2021.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що в період проходження ним військової служби відповідач не проводив нарахування та виплату грошового забезпечення із застосуванням для розрахунку посадового окладу, окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Крім того, з доходів позивача відповідач утримував військовий збір. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки згідно з первісною редакцією пункту 4 постанови Кабінетом Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», дія якої була відновлена з 29.01.2020 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Крім того, відповідно до абзацу 2 підпункту 1.7 пункту 16-1 Підрозділу 10 Інших перехідних положень Податкового кодексу України, який введений в дію 10.09.2015 Законом України від 18.06.2015 №548-VIII «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції», на період проведення антитерористичної операції та/ або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення військовослужбовців на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).

Відповідач проводив утримання військового збору з доходів позивача, але одночасно із цим нараховував додаткову винагороду за участь в заходах із забезпечення національної безпеки та оборони, що підтверджує залучення позивача до таких заходів. Таким чином, в період з 19.10.2016 по 08.10.2021 відповідач неправомірно утримував з доходів позивача військовий збір.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у відзиву на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні повністю з таких підстав. Позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, який встановлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Грошове забезпечення позивача було обчислено відповідно до пункту 4 постанови Кабінетом Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, а саме «…розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Нарахування, утримання та сплата військового збору до бюджету з доходів позивача здійснювалася в порядку, встановленому статтями 163, 164, 165, 168 Податкового кодексу України, п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України.

23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23 жовтня 2023 року у відповідача витребувані докази.

Дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

Згідно з довідкою про проходження військової служби ОСОБА_1 проходив військову службу:

в період з 19.10.2016 по 10.03.2017 - на посаді заступника військового комісара з територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

в період з 10.03.2017 по 31.10.2020 - на посаді заступника військового комісара - начальника відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1;

в період з 30.10.2020 по 13.07.2021 - на посаді заступника військового комісара - начальника відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1;

в період з 13.07.2021 по 08.10.2021 - на посаді начальника відділення рекрутингу та комплектування першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22 вересня 2023 року адвокатка Ковтунець Ю.С. звернулася з адвокатським запитом №22/90-1 до ІНФОРМАЦІЯ_4.

29 вересня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_4 листом за №09/02/636 повідомив адвокатку Ковтунець Ю.С. про те, що грошове забезпечення ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 по 22.10.2021 обчислювалося шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2018 року на відповідні коефіцієнти, встановлені 25 тарифним розрядом.

Згідно з архівною відомістю з листопада 2016 року по червень 2020 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена винагорода за АТО, а також нарахований та утриманий військовий збір.

Згідно з продовженням до додатку 14 за період з липня 2020 року по жовтень 2021 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена винагорода 2-га лінія ООС, а також нарахований та утриманий військовий збір.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Україна є […] правова держава (стаття 1 Конституції України).

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частинами 1-3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частиною 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом десятим пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України від 27 лютого 2014 року №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон №794-VII) встановлено, що Кабінет Міністрів України визначає відповідно до закону умови грошового забезпечення військовослужбовців (осіб рядового і начальницького складу).

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).

Пункт 4 Постанови №704 в редакції від 30 серпня 2017 року мав таку редакцію:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».

01 березня 2018 року Постанова №704 набрала чинності згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

При цьому, пунктом 6 вказаної постанови Кабінету Міністрів України пункт 4 Постанови №704 був змінений та викладений в такій редакції:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

29 січня 2020 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 був визнаний протиправним та скасований пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Згідно з частиною 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 була залишена без змін.

Таким чином, з 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови №704 почав діяв в первинній редакції: «…розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».

Згідно зі статтею 6 Закон України від 05 жовтня 2000 року №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом […].

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

З 01 березня 2018 року грошове забезпечення військовослужбовців було визначено відповідно до Постанови №704: при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців використовувався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом про Державний бюджет України на 01 січня 2018 року.

Відповідно до Законів України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня відповідно 2020 та 2021 років збільшувався у порівнянні з прожитковим мінімумом на 01 січня 2018 року.

Оскільки з 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови №704 почав діяв в первинній редакції, то у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму, що затверджений Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, у порівнянні з прожитковим мінімумом на 01 січня 2018 року, величина грошового забезпечення мала б теж розрахунково збільшуватися.

На підставі наведеного суд погоджується з аргументами позивача про те, що для обчислення грошового забезпечення останнього в період з 29.01.2020 по 08.10.2021 слід було застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року, як про це зазначив відповідач.

Крім того, відповідно до пункту 5 Постанови №704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, зокрема, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до розділу XXIII «Виплата грошової допомоги для оздоровлення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини […] із зазначенням у ньому суми грошової допомоги. Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

Розділом XXIV «Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань» Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Згідно з архівною відомістю з листопада 2016 року по червень 2020 року та продовженням до додатку 14 за період з липня 2020 року по жовтень 2021 року ОСОБА_1 в грудні 2020 року була нарахована та виплачена грошова допомога на оздоровлення в сумі 18758,25 гривень, в жовтні 2021 року була нарахована та виплачена грошова допомога на оздоровлення в сумі 18758,25 гривень.

Зазначені документи не містять даних про виплату позивачу в 2020-2021 роках матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а отже вказана допомога позивачу не виплачувалася.

Виходячи з вищезазначеного, позивач має право на перерахунок тільки грошового забезпечення та грошової допомоги на оздоровлення, які були виплачені у спірному періоді.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та грошової допомоги для оздоровлення в період з 29.01.2020 по 08.10.2021 при розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням без застосування розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Для захисту порушених прав позивача, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення та грошову допомогу для оздоровлення за період з 29.01.2020 по 08.10.2021 із застосуванням розрахункової величини для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX, на 1 січня відповідного календарного року.

Щодо військового збору.

З метою забезпечення фінансування заходів з підвищення обороноздатності держави тимчасово з 03 серпня 2014 року Законом України від 31 липня 2014 року №1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» в Україні було введено військовий збір. З моменту його запровадження планувалося надати відповідному збору тимчасовий характер і встановити термін його дії до 1 січня 2015 року.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, термін дії військового збору продовжений, а тимчасовий характер його дії замінено на невизначений час, а саме до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.

У вітчизняному законодавстві військовий збір визначено як загальнодержавний податок, який сплачується фізичними особами-резидентами та фізичними особами-нерезидентами з доходів, визначених Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Пільги щодо оподаткування військовим збором визначені абзацом другим підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, який в період з 19.10.2016 по 08.10.2021 діяв у двох редакціях:

в період з 19.10.2016 по 31.12.2017 в редакції Закону України 18 червня 2015 року

№548-VIII «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції»:

«Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції»;

в період з 01.01.2018 по 08.10.2021 в редакції Закону України від 19 червня 2018 року №2463-VIII «Про внесення змін до розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України щодо відносин, пов`язаних із здійсненням заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях»:

«Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС)».

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України (абзац третій підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

В період з 19.10.2016 по 27.08.2018 діяла постанова Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року №1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором» (далі - Постанова №1161).

Відповідно до цієї редакції Постанови №1161 підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції.

Зазначені документи командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів), керівники установ, організацій та підприємств, у складі яких проходять службу чи працюють особи, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, подають до відповідної бухгалтерської служби для здійснення розрахунків.

В період з 28.08.2018 по 08.10.2021 Постанова №1161 діяла в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №650 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 р. №1161», відповідно до якої підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь:

в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції;

у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів Генерального штабу Збройних Сил України про залучення до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, витягів з наказів Командувача об`єднаних сил, командирів оперативно-тактичних угруповань про прибуття (вибуття) до (з) районів здійснення таких заходів.

Зазначені документи командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів), керівники установ, організацій та підприємств, у складі яких проходять службу чи працюють особи, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції та/або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), подають до відповідної бухгалтерської служби для здійснення розрахунків.

Позивач покликається на те, що в довідках про його доходи зазначено як про утримання військового збору, так і про нарахування додаткової винагороди за участь в заходах із забезпечення національної безпеки та оборони, що, на думку позивача, підтверджує його залучення до таких заходів та неправомірність утримання з його доходів військового збору.

Суд звертає увагу позивача на те, що у спірний період з 19.10.2016 по 08.10.2021 винагорода, встановлена пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова №18), виплачувалася в порядку, встановленому Інструкцією про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженою наказом Міністерства оборони України 10.02.2016 № 67, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2016 року за № 283/28413, та Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 18 вересня 2020 року №340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 вересня 2020 року за № 923/35206.

Відповідно до вказаних Інструкції та Порядку виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин.

Аналіз вказаних нормативних документів дозволяє суду зробити висновок про те, що факт виплати позивачу винагороди, передбаченою пунктом 1 Постанови №18, не є належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом того, що відповідач протиправно утримував з доходів позивача військовий збір, оскільки застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється не у зв`язку із виплатою винагороди, передбаченою пунктом 1 Постанови №18, а на підставі наказів, передбачених Постановою №1161.

Отже, в цій частині позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу позивача на те, що повернення надміру та/або помилково сплаченого військового збору здійснюється виключно на підставі вимог статті 43 ПК України без будь-якої участі податкового агента, в даній справі таким є відповідач.

Умови такого повернення визначено в наказі Міністерства фінансів України від 11 лютого 2019 року №60 «Про затвердження Порядку інформаційної взаємодії Державної фіскальної служби України, її територіальних органів, Державної казначейської служби України, її територіальних органів, місцевих фінансових органів у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08 квітня 2019 року за №370/33341 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 28.10.2022 №354 «Про внесення змін до наказу Міністерства фінансів України від 11 лютого 2019 року №60», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2022 року за №1401/38737.

Отже, в задоволенні позовних вимог про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу утримані з його грошового забезпечення розміри військового збору за період з 19.10.2016 по 08.10.2021, слід відмовити.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

На думку відповідача, позивач пропустила місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), але не подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям за проходження державної служби особливого характеру.

До 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідні зміни до статті 233 КЗпП України були внесені Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX).

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія частини 1 статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Наведене дає підстави для висновку, що до 19 липня 2022 року строк звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а тому у спірних правовідносинах позивач не пропустив строк звернення до суду.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, пред`явлені до відповідача, слід задовольнити частково.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору не вирішується, оскільки позивач відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати.

Питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу також не вирішується, оскільки повний розрахунок понесених позивачем витрат, як зазначено в позовній заяві, буде надано відповідно до вимог частини 7 статті 139 КАС України протягом п`яти діб з дня проголошення рішення суду.

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_4 (юридична адреса: АДРЕСА_3) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової допомоги для оздоровлення в період з 29.01.2020 по 08.10.2021 при розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням без застосування розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та грошову допомогу для оздоровлення за період з 29.01.2020 по 08.10.2021 із застосуванням розрахункової величини для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX, на 1 січня відповідного календарного року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений 08 грудня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко