Справа № 300/3048/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3048/23 пров. № А/857/17579/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року (суддя Микитин Н.М., м. Івано-Франківськ) у справі №300/3048/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги про скасування наказу від 14.04.2023 № 278/10 та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, в якому просив скасувати наказ від 14.04.2023 № 278/10; зобов`язати призначити адвоката, який надає безкоштовну вторинну правову допомогу та стягнути 160000,00 грн. матеріальної та 160000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю. Просить справу слухати у його відсутності.

Апеляційна скарга, зокрема, обгрунтована тим, що рішення ухвалено суддею, якому завлено обгрунтований відвід.

Вважає, що справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ним заявлено позов про стягнення 160000,00 грн. матеріальної та 160000,00 грн. моральної шкоди.

Зазначає, що в спірному наказі відповідача в п.2 неправдиво вказано, що позивач не надав жодних документів, хоча такі були надані. Стверджує, що відповідач порушив ст. 18 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Відповідно до розділу ІІ Методичних рекомендацій вказано, що перелік документів не є вичерпним. Особа яка бажає отримати безоплатну правничу допомогу має право подати будь-який документ, який підтверджує її належність до відповідного суб`єкта. У випадку відсутності у особи документів на підтвердження особи працівник центру вносить дані до реєстраційної картки клієнта із зазначених даних у зверненні, що не було зроблено.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача. перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно тимчасового посвідчення № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово фактично проживає на території Івано-Франківської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 з 05.09.2022, яке видано 21.02.2023 ЦНАП м.Івано- Франківська.

07.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правової допомоги, що передбачає складення процесуальних документів та представництво інтересів у справі щодо відшкодування матеріальної шкоди діями військових російської федерації. Ведення в поліції і суді, ДБР кримінальних справ, де позивач визнаний потерпілим. До вказаної заяви позивачем долучено копію тимчасового посвідчення № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Івано-Франківської територіальної громади.

В подальшому, талоном про прийняття заяви про надання безоплатної вторинної правової допомоги до реєстраційного номеру звернення від 07.04.2023 № 2023-2810987, позивача було повідомлено, що місцевим центрам з надання безоплатної вторинної допомоги було прийнято та зареєстровано його звернення, до якого додані копії таких документів, а саме копію тимчасового посвідчення № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Івано-Франківської територіальної громади.

Згідно наказу Івано-Франківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 14.04.2023 № 278/10 "Про відмову у наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 ", відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17, частини 4 статті 19, пункту 1 частини 1 статті 20, частина 2 статті 13 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", та на підставі звернення позивача від 07.04.2023, відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передбачає складення процесуальних документів та представництво інтересів клієнта у справі щодо відшкодування матеріальної шкоди діями військових російської федерації. Ведення в поліції і суді, ДБР кримінальних справ, де ОСОБА_1 визнаний потерпілим, оскільки останній не надав відповідних документів, що підтверджують його приналежність до суб`єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу, які визначені статтею 14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу". Крім того, ОСОБА_1 не пред`явив жодного із документів, що посвідчують особу відповідно до пункту першого частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Відповідач листом від 14.04.2023 № 125/02-07 направив ОСОБА_1 копію наказу від 14.04.2023 № 278/10 про відмову у наданні безоплатної вторинної правової допомоги та зазначив, що рішення Центру про відмову у наданні безоплатної вторинної правової допомоги може бути оскаржене в установленому законодавством порядку до суду.

Вважаючи наведену відмову відповідача протиправною та такою, що порушує право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 2 КАС визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначено у Законі України «Про безоплатну правову допомогу» (далі - Закон № 3460-VI, в редакції, станом на час спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 3460-VI передбачено, що безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правові послуги - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Відповідно до статті 3 Закону № 3460-VI право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 6-1 Закону № 3460-VI до системи надання безоплатної правової допомоги належать: 1) Координаційний центр з надання правової допомоги; 2) суб`єкти надання безоплатної первинної правової допомоги; 3) суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Статтею 13 Закону № 3460-VI визначено, що безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

Відповідно до статті 14 Закону № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають, зокрема, внутрішньо переміщені особи - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Також, статтею 15 Закону № 3460-VI передбачено, що суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є: 1) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги; 2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Згідно зі статтею 16 Закону № 3460-VI центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги є неприбутковими організаціями, фінансуються з Державного бюджету України, інших не заборонених законодавством джерел, забезпечують надання всіх видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону. Повноваження та порядок діяльності центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги встановлюються Положенням про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, що затверджується Міністерством юстиції України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Закону № 3460-VI центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги.

Порядок розгляду звернення особи про надання безоплатної вторинної правової допомоги визначений статтею 19 Закону № 3460-VI, частинами 1, 3 та 4 якої передбачено, що у разі звернення особи про надання одного з видів безоплатної вторинної правової допомоги Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги зобов`язаний протягом десяти днів з дня надходження звернення прийняти рішення щодо надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.

Якщо особа не має підстав для отримання безоплатної вторинної правової допомоги, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги і надсилає копію цього рішення особі, яка звернулася про надання такої допомоги, з одночасним роз`ясненням порядку оскарження рішення про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до статті 20 Закону № 3460-VI особі може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) особа не належить до жодної з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону;

2) особа подала неправдиві відомості або фальшиві документи з метою віднесення її до однієї категорій осіб, які мають право на безоплатну вторинну правову допомогу;

3) вимоги особи про захист або відновлення її прав є неправомірними;

4) особі раніше надавалася безоплатна вторинна правова допомога з одного і того ж питання;

5) особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги.

Проаналізувавши вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що право на отримання безоплатної правничої допомоги гарантовано Конституцією України, а зміст і порядок реалізації такого права визначено у Законі України «Про безоплатну правову допомогу». Безоплатна вторинна правова допомога є видом державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Право на безоплатну вторинну правову допомогу має соціально вразлива категорія осіб, які визначені в статті 14 Закону № 3460-VI.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги із заявою від 07.04.2023 про надання безоплатної вторинної правової допомоги, до якої додано тільки копію тимчасового посвідчення № 43984 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Івано-Франківської територіальної громади, що не заперечується сторонами і стверджується власноручно написаною заявою.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За приписами статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм та форма довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджена постановою КМУ від 01.10.2014 № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (далі - Постанова № 509).

Відповідно до п. 1 Постанови № 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Аналогічна норма міститься в статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Відтак, аналіз положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та постанови КМУ від 01.10.2014 № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" дає підстави для висновку, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а форма такої довідки затверджена зазначеною Постановою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надане позивачем тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Івано-Франківської територіальної громади, не є документом, який в розумінні вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та Постанови № 509, підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки такий підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідної форми.

Крім того, тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території Івано-Франківської територіальної громади дійсне за умови пред`явлення з паспортом України або іншим документом, що посвідчує особу, втім, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскаржуваним наказом встановлено не пред`явлення таких документів ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

З наявної у справі ксерокопії довідки від 03 червня 2023 року № 2615- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої ОСОБА_1 вбачається, що така видана 03 червня 2023 року Центром надання адміністративних послуг (а.с. 24). Відтак, така була відсутня у позивача, станом на 07 квітня 2023 року - момент звернення до відповідача із заявою.

Щодо покликання ОСОБА_1 на надання документу відповідно до додатку 4 до Методичних рекомендацій щодо організації надання безоплатної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги затверджених наказом Координаційного центру з надання правової допомоги 05 січня 2023 року № 2, то апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 розділу І Методичних рекомендацій такі не є нормативно-правовим актом та не встановлюють обов`язкових норм (правил поведінки) для осіб, які звертаються за БПД до місцевих центрів; розроблені та рекомендовані для використання виключно працівниками місцевих центрів під час прийому осіб, які звертаються за отриманням БПД (далі - клієнт).

Додаток 4 до Методичних рекомендацій містить примірний перелік документів, що підтверджують належність особи до однієї з вразливих категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу".

Разом з тим, додаток 4 щодо внутрішньо переміщених осіб передбачає необхідність подання копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та не містить у своєму переліку можливості надання тимчасового посвідчення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово проживає на території.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Івано-Франківський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги розглянув звернення позивача від 07 квітня 2023 року згідно з вимогами Закону України «Про безоплатну правову допомогу» та правомірно прийняв оскаржений наказ про відмову ОСОБА_1 у наданні безоплатної вторинної правової допомоги.

Щодо вимоги про зобов`язання призначити адвоката, стягнення 160000,00 грн матеріальної та 160000.00 грн моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно зазначив, що такі є похідними від вимоги про скасування спірного наказу відповідача та не підлягають задоволенню.

Щодо покликання скаржника на порушення судом порядку розгляду справи, то апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями статті 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Водночас, частиною 4 статті 12 КАС України визначено, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 КАС).

Статтею 257 КАС України передбачено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Так, частинами 1 та 2 даної статті визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а також, будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.

Приписи частини 4 вказаної статті кореспондуються із приписами частини 4 статті 12 КАС України, та визначають конкретний перелік адміністративних справ, що належить розглядати виключно за правилами загального позовного провадження. Однак, предмет спору в даній справі не підпадає під вказаний перелік.

Частиною 3 статті 257 Кодексу визначено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною 4 статті 12, частиною 4 статті 257 КАС України).

Дана справа, не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей Кодексу, а покликання скаржника на вимогу про стягнення 160000,00 грн матеріальної та 160000,00 грн моральної шкоди, яка змінюється з часом розгляду справи, не може братись до уваги, оскільки дані вимоги є похідними від позовної вимоги про скасування наказу і на них не поширюється норми частини 4 та 5 статті 12 КАС України.

Щодо покликання скаржника на те, що в оскарженому наказі відповідача від 14.04.2023 № 278/10 відсутнє зазначення про оскарження даного наказу, то апеляційний суд зазначає, що таке хоч і не зазначено в спірному наказі, однак спростовується супровідним листом Івано-Франківського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги від 14.04.2023 № 125/02-07 до зазначеного наказу.

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те. що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, аст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311,315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі №300/3048/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга