Справа № 320/21739/23
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

07 грудня 2023 року м. Київ №320/21739/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Діска А.Б., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1
до Управління поліції охорони в м. Києві
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони в м. Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України №92 о/с від 17 березня 2022 року про звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв?язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію» капрала поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу №3 роти охорони об?єктів та публічної безпеки Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді, яку він обіймав до незаконного звільнення, та яка відповідає рівню його кваліфікації, досвіду, діловим і особистим якостям, спеціальному званню капрала поліції з 17 березня 2022 року;

- стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням відрахувань (податків) по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та воєнного збору у розмірі 1,5 %; в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць допустити негайне виконання судового рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Зазначену ухвалу направлено позивачу 09 серпня 2023 року засобами електронної пошти на адресу, зазначену в позовній заяві.

У зв`язку зі звільненням судді, в провадженні якого перебувала справа №320/21739/23, остання передана на повторний автоматизований розподіл між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено суддю Діску А.Б.

Станом на момент передачі справи новому складу суду, недоліки встановленні ухвалою від 04 серпня 2023 року не були усунуті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 16 листопада 2023 року справу №320/21739/23 прийнято до свого провадження та надано строк для усунення недоліків.

Позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що позивач не був ознайомлений з наказом про притягнення останнього до дисціплінарної відповідальності та з наказом про звільнення з посади, більше того, відповідачем не було проведено остаточний розрахунок з позивачем після звільнення, а тому позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України №92 о/с від 17 березня 2022 року про звільнення його зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв?язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, з позовною заявою до суду ОСОБА_1 звернувся лише 26 червня 2023 року.

Отже, строк звернення до суду з позовними вимогами про скасування рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та поновлення на роботі позивачем пропущено.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду через один рік і три місяці після прийняття відповідного рішення про звільнення з посади.

У позовній заяві позивач зазначає, що з 24 лютого 2022 року займається волонтерською діяльністю і допомагав місцевому населенню за місцем своєї реєстрації та перебування, евакуював родину до м. Чернівці. Вказує, що зважаючи на характер та зміст служби поліцейського, останній виконує обов`язки на всій території України, а не виключно в окресленому місці чи кабінеті, ні законом, ні жодним наказом відповідача не було визначено, що позивач, як поліцейський, має виконувати обов`язки виключно в якомусь кабінеті чи за якоюсь адресою. Крім того, наголошував на тому, що жодного дзвінка від командування про необхідність прибуття до місця несення служби не отримував.

Крім того вказує, що не ознайомлювався з жодним документом щодо його звільнення, розрахунок у зв`язку зі звільненням проведено не було, після 17 березня 2022 року надходжень чи розрахунків по звільненню від відповідача не надходило.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Поліцейські проходять службу в поліції, крім іншого, на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції.

Як вбачається з копії оскаржуваного наказу, позивач праціював поліцейським взводу № 3 роти охорони об`єктів та публічної безпеки Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві. Позивач не вказує, що йому відомо про будь-які накази про переведення до іншого органу (закладу, установи) поліції. При цьому позивач у позовній заяві не зазначає та не надає підтверджень того, що ним в період з березня 2022 року по чевень 2023 року здійснювались повноваження за місцем проходження служби в Печерському районного відділі Управління поліції охорони в м. Києві.

Крім того, ОСОБА_1 не отримував грошового забезпечення від відповідача з 17 березня 2022 року, як стверджує сам позивач.

Отже, ураховуючи особливості трудових правовідносин, суд вважає, що позивач не міг не знати про припинення трудових відносин з відповідачем протягом більше ніж року, мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого йому не виплачується грошове забезпечення з часу, коли вперше своєчасно таке грошове забезпечення не було виплачено. Проте, доказів того, що позивач подавав заяви чи звернення до відповідача з приводу невиплати грошового забезпечення та з`ясування питання щодо продовження трудових правовідносин, позивачем суду не надано.

Доводи позивача про не отримання наказу про звільнення, матеріалів службового розслідування та не проведення повного розрахунку при звільненні, не може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки отримання рішення не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

Позивач мав можливість звернутися до відповідача за наданням копії наказу про звільнення у строк звернення до суду. Проте доказів того, що такі заходи ним вживалися, суду надано не було.

Розглянувши подане клопотання позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки посилання на пропуск строку звернення до суду у зв`язку з не ознайомлення з оскаржуваним наказом та не проведення повного розрахунку при звільненні, на думку суду, не є поважною причиною пропуску такого строку.

Суд зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку для звернення з позовом до суду.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовом до суду, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Суд зазначає, що позивачем не вказано які саме обставини перешкоджали йому звернутись до суду в межах встановленого законом строку звернення до суду.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позову до суду здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права для звернення до суду з позовною заявою.

У зв`язку з цим, позивач не повідомив суду та не підтвердив доказами існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та були пов`язаними з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до адміністративного суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених ч. 2 ст. 123 КАС України.

Керуючись ч. 1, 2 ст. 123, частини 5 статті 169, статтями 241, 243 КАС України суддя Київського окружного адміністративного суду

У Х В А Л И В:

Визнати неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Діска А.Б.