Справа № 420/17428/22
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/17428/22

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними, стягнення середнього грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі ВЧ), Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, за результатом розгляду якого просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ, яка полягає у безпідставному не проведені розрахунку та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року; стягнути з ВЧ на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року в розмірі 63758,52 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 13.07.2020 року по 09.08.2022 року позивач проходив військову службу у складі ВЧ на посаді начальника групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) та користувався всіма правами і гарантіями, наданими військовослужбовцям Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в тому числі правом на отримання належного матеріального, грошового забезпечення. Однак, незважаючи на дану обставину та ігноруючи норми діючого законодавства, відповідачем безпідставно не було здійснено розрахунку та виплату позивачу щомісячного грошового забезпечення в період з 01.07.2022 року по 09.08.2022 року. Таку бездіяльність позивач вважає протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ, яка полягає у безпідставному не проведені розрахунку та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року; зобов`язав ВЧ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року. В решті позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що в період з 24.02.2022 року по 11.08.2022 року, тобто майже 6 місяців, старший лейтенант ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною перебував на тимчасово окупованій військами країни агресора території Херсонської області.

Наказом начальника ВЧ від 13.08.2022 року №345-АГ «Про призначення службового розслідування», за фактом можливого неналежного виконання службових обов`язків з боку начальника групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_1 , а саме: останній 24.02.2022 року не прибув до місця дислокації підрозділу або управління ВЧ, було призначене службове розслідування.

З рапорту начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітана ОСОБА_2 від 13.08.2022 року №4/3419-22-вих, стало відомо, що 24.02.2022 року, під час збройної агресії зі сторони збройних сил російської федерації, при переміщенні персоналу відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 » на перший рубіж оборони та при оповіщенні персоналу, що знаходився поза межами розташування підрозділу, начальник групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старший лейтенант ОСОБА_1 знаходився на лікарняному в населеному пункті Гола Пристань, Херсонської області та не виїхав на перший рубіж оборони.

За результатами проведеного службового розслідування факт неналежного виконання службових обов`язків з боку начальника групи дільничних інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_1 , підтвердився. Зокрема було встановлено, що ОСОБА_1 лише 11.08.2022 року виїхав з тимчасово окупованої території Херсонської області та відповідно в період з 24.02.2022 року по 11.08.2022 року жодних службових чи посадових обов`язків не виконував. Поважних причин або підстав перебувати на тимчасово окупованій території старший лейтенант ОСОБА_1 та його дружина, яка також є військовослужбовцем, не мали.

11.09.2022 року наказом начальника ВЧ від 11.09.2022 року №263-BB «Про результати службового розслідування», за неналежне виконання вимог статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 1 Закону України «Про оборони України», що виразилось у неналежному виконанні службових обов`язків, а саме недисциплінованості, нездійсненні доповіді безпосередньому начальникові про низку подій, що відбувались з військовослужбовцем, невиконанні наказу/законних вимог безпосереднього командира, невжитті заходів, спрямованих на своєчасне вибуття з місця дислокації разом з іншим особовим складом підрозділу, начальника групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_1 , відповідно до статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України притягнуто до дисциплінарної відповідальності та в порядку пункту «в» статті 48 цього ж Статуту оголошено дисциплінарне стягнення - «сувора догана».

Разом з цим, про факт неприбуття старшого лейтенанта ОСОБА_1 до місць тимчасової дислокації підрозділів або управління НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України стало відомо з рапорту заступника начальника загону з персоналу полковника ОСОБА_3 вх. № 32/2971-22-вн, на підставі якого керівництвом ВЧ було прийнято рішення нараховувати, але не виплачувати грошове забезпечення особовому складу військовослужбовцям, які перебувають на тимчасово окупованій території Херсонської області та не прибули до місця дислокації структурних підрозділів НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Після виявлення вищевказаного факту та з метою надання правової оцінки діям/бездіяльності начальника групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_1 , керівництвом ВЧ було прийнято рішення щодо направлення листа-повідомлення про можливу наявність в діях окремих військовослужбовців НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, які станом на 10.07.2022 так не прибули до місць тимчасової дислокації структурних підрозділів НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, ознак кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України.

09.08.2022 року, за результатами розгляду вищевказаного листа-повідомлення, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000125 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в діях/бездіяльності якого наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

З 09.08.2022 року наказом начальника ВЧ від 10.08.2022 №227-ОС «Про особовий склад», старшому лейтенанту ОСОБА_1 були призупинені військова служба та контракт про проходження військової служби.

Позивач 16.09.2022 року звернувся до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України з заявою щодо виплати грошового забезпечення за спірний період, яка була надіслана Південному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України засобами електронного зв`язку.

Розглянувши вказане звернення, Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України своїм листом від 11.10.2022 року №32/C-177-185 повідомило позивача про те, що у зв`язку з внесенням 09.08.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження №000125 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, дія його контракту на проходження військової служби в Державній прикордонній службі України призупинена, а також у зв`язку з цим призупинено всі види забезпечення до моменту закінчення досудового розслідування та винесення відповідного рішення.

Крім того, 23 вересня 2022 року позивач звернувся до голови Державної прикордонної служби України з відповідним рапортом, яким просив розглянути питання бездіяльності ВЧ, яка полягала у невиплаті йому грошового забезпечення та додаткових винагород за період з 01.06.2022 року по 10.08.2022 року.

У відповідь на вказаний рапорт відповідач своїм листом від 21.10.2022 року №32/C-188-198 повідомив позивача про те, що викладене у його зверненні питання вже було вирішено по суті, про що йому було направлено листа від 11.10.2022 року №32/C-177-185.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для призупинення нарахування та виплати військовослужбовцям грошового забезпечення є відповідний наказ командира військової частини. Моментом призупинення нарахування військовослужбовцям грошового забезпечення є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У відповідності до вимог вищевказаних норм права, начальником ВЧ було видано наказ від 10.08.2022 року №227-ОС «Про особовий склад», яким виплата грошового забезпечення позивачу була призупинена починаючи з 09 серпня 2022 року.

Таким чином, з 01.07.2022 року по 09.08.2022 року ВЧ протиправно не нараховувалось та не виплачувалось ОСОБА_1 грошове забезпечення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності ВЧ, яка полягає у безпідставному не проведені розрахунку та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року та зобов`язання ВЧ виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року, оскільки встановлення розміру грошового забезпечення відноситься до виключних повноважень відповідача.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положеннями статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Преамбулою Закону України «Про оплату праці» визначено, що цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ст.ст.1, 2 та 21 вказаного закону заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон).

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст.1 Закону).

Положеннями статті 9 Закону (Грошове забезпечення військовослужбовців) Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч.3).

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

З налізу наведеного та з урахуванням правової природи оплати праці вбачається, що заробітна плата є вартісним (грошовим) виміром роботи, яку виконала відповідна особа під час реалізації своїх трудових/посадових обов`язків, при цьому розмір заробітної плати може залежати від різних факторів, зокрема, невиконання норм виробітку.

На думку колегії суддів, вказані висновки по суті також релевантні і при правовому регулюванні грошового забезпечення військовослужбовців (з відповідними особливостями), що підтверджується змістом ч.3 ст.9 Закону, за якою грошове забезпечення визначається залежно, зокрема, від інтенсивності та умов військової служби.

Вищевказана правова позиція узгоджується і з Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом МОУ від 07.06.2018 року №260, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Так, відповідно до п.15 вказаного Порядку грошове забезпечення не виплачується:

- за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

- за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

- за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

- за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Крім того, грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. При цьому, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Як було зазначено вище, з рапорту начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітана ОСОБА_2 від 13.08.2022 року №4/3419-22-вих, стало відомо, що 24.02.2022 року - під час збройної агресії зі сторони збройних сил російської федерації при переміщенні персоналу відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 » на перший рубіж оборони та при оповіщенні персоналу, що знаходився поза межами розташування підрозділу, начальник групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старший лейтенант ОСОБА_1 знаходився на лікарняному в населеному пункті Гола Пристань, Херсонської області та не виїхав на перший рубіж оборони.

За результатами проведеного службового розслідування факт неналежного виконання службових обов`язків з боку старшого лейтенанта ОСОБА_1 підтвердився. Зокрема було встановлено, що ОСОБА_1 лише 11.08.2022 року виїхав з тимчасово окупованої території Херсонської області та відповідно в період з 24.02.2022 року по 11.08.2022 року жодних службових чи посадових обов`язків не виконував. Поважних причин або підстав перебувати на тимчасово окупованій території старший лейтенант ОСОБА_1 та його дружина, яка також є військовослужбовцем, не мали.

Таким чином, враховуючи відсутність позивача на службі (в контексті виконання ним своїх службових обов`язків) без поважних причин в спірний період часу з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року, що не було спростовано самим позивачем під час розгляду даної справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для виплати позивачу грошового забезпечення за вказаний період.

При цьому, колегія суддів зазначає, що дійсно, відповідно до п.15 вказаного Порядку призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Тотожні положення передбачено і статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за яким військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, такий правовий механізм як «призупинення виплати грошового забезпечення», який вводиться в дію наказом наказом командира військової частини, є саме інструментом запровадження та юридичного оформлення призупинення виплати грошового забезпечення, в зв`язку з чим суд відхиляє посилання позивача, що в спірний період та до прийняття 09 серпня 2022 року наказу про призупинення виплати грошового забезпечення він мав право на отримання грошового забезпечення, оскільки фактично посадових обов`язків не виконував.

На думку колегії суддів, несвоєчасне, в даному випадку, оформлення наказом призупинення військової служби позивача є формальним порушенням процедури (за відсутності спростувань встановленого факту невиконання службових обов`язків у спірний період), і таке формальне порушення процедури не є підставою для виплати грошового забезпечення позивачу за відсутності його у цей період на військовій службі.

Також, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд зазначає, що Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Поряд з цим, в межах даної справи позивачем не було дотримано «передбачених умов», які визначені Законом України «Про оплату праці», Законом та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, які передбачають отримання грошового забезпечення/оплати праці при безпосередньому виконанні посадових/трудових обов`язків.

Також суд зазначає, що за певних обставин "легітимне очікування" на отримання "активу" також може захищатися ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви №68385/10 та №71378/10, §35)).

Поряд з цим, в межах даної справи суд зазначає, що оскільки в спірний період та до прийняття 09 серпня 2022 року наказу про призупинення виплати грошового забезпечення позивач фактично посадових обов`язків не виконував, тому, відповідно, і "легітимного очікування" на отримання грошового забезпечення позивач не має.

Суд звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine, аpplication no. 63566/00).

Стосовно стягнення з ВЧ на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року в розмірі 63758,52 гривень суд зазначає таке.

Так, звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних йому сум, які включаються до грошового забезпечення, то мають бути застосовані норми статті 117 КЗпП України, як такої, що є загальною та передбачає відшкодування, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин. Статтею 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що положеннями статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Поряд з цим, в межах даної справи позивача не було звільнено (за результатом службового розслідування оголошено лише «сувору догану»), рівно як фактично і не було виплачено грошове забезпечення за період з 01 липня 2022 року по 09 серпня 2022 року, в зв`язку з чим підстав для застосування положень статті 117 КЗпП України немає.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного позову.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_2 ), Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, стягнення середнього грошового забезпечення - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук