Справа № 160/22501/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
04.09.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (до відділення поштового зв`язку таку подано 01.09.2023 року) ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень в особі військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо невидачі старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії з визначення ступеню втрати працездатності після отримання ним першого поранення, яке мало місце 06.04.2022 року під час виконання ним обов`язків військової служби в складі окремого підрозділу цього військового формування в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, з метою подальшого отримання ним одноразової грошової допомоги у зв`язку з частковою втратою працездатності без встановлення інвалідності, відповідно до вимог пункту 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, та не розгляду відповідачем в цій частині поданого останнім рапорту від 12.05.2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) невідкладно розглянути рапорт старшого солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ) від 12.05.2023 року та видати йому відповідне направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення;
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень в особі військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), щодо не видання відповідного наказу про нарахування та не виплату старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), додаткової винагороди (премії військовослужбовця) в підвищеному до 100 000 грн. (ста тисяч гривень) розмірі за час перебування на стаціонарному лікуванні від поранення, отриманого під час проходження військової служби по мобілізації та здійснення захисту Батьківщини, з урахуванням часу необхідного для переміщення позивача з одного медичного закладу охорони здоров`я до іншого, за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно, у відповідності до вимог абз. 5 та 6 пункту 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану в редакції, що була чинною на дату отримання позивачем другого поранення 29.12.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) видати відповідний наказ про нарахування, а також провести нарахування та виплатити старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ) за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно додаткову винагороду виходячи із розміру 100 000 грн. (ста тисяч гривень) пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), понесені останнім судові витрати у виді оплати наданої йому правничої (правової) допомоги в розмірі 16 171,10 грн. (шістнадцяти тисяч сто сімдесят одну гривню 10 копійок);
- встановити військовій частині НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), як відповідачу - суб`єкту владних повноважень, конкретний строк для надання суду звіту про виконання ухваленого ним у цій справі судового рішення.
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії з визначення ступеню втрати працездатності після отримання ним першого поранення, яке мало місце 06.04.2022 року під час виконання ним обов`язків військової служби в складі окремого підрозділу цього військового формування в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, з метою подальшого отримання ним одноразової грошової допомоги у зв`язку з частковою втратою працездатності без встановлення інвалідності, відповідно до вимог пункту 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, та не розгляду відповідачем в цій частині поданого останнім рапорту від 12.05.2023 року; щодо не видання відповідного наказу про нарахування та не виплату старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), додаткової винагороди (премії військовослужбовця) в підвищеному до 100 000 грн. (ста тисяч гривень) розмірі за час перебування на стаціонарному лікуванні від поранення, отриманого під час проходження військової служби по мобілізації та здійснення захисту Батьківщини, з урахуванням часу необхідного для переміщення позивача з одного медичного закладу охорони здоров`я до іншого, за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно, у відповідності до вимог абз. 5 та 6 пункту 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану в редакції, що була чинною на дату отримання позивачем другого поранення 29.12.2022 року.
17.11.2023 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив наступне. Військовослужбовець ОСОБА_1 дійсно отримав поранення 29 грудня 2022 року. До свого рапорту на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 повідомив, що додано копію Первинної медичної картки форма 100, про обставини отримання травми, але жодного документа, який б підтверджував його безперервне лікування в лікувальному закладі від цієї травми він не надав. Також ним не додано жодної постанови ВЛК про причинний зв`язок та обставини травми отриманої ним 29.12.2022 року. В жодному документі не написано, що травма отримана 29.12.2022 року пов`язана із захистом Батьківщини. У відповідності до статті 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці з усіх питань пов`язаних з проходженням служби зобов`язані звернутись до свого командира для їх вирішення. У військовій частині НОМЕР_1 відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 звертався із рапортом про отримання виплати у зв`язку із тим, що проходив лікування у зв`язку із пораненням отриманим 29.12.2022 року та яке пов`язано із захистом Батьківщини. Більше того ним не додано жодного документа до позовної заяви про підтвердження факту безперервності такого лікування або зазначення в медичних документах необхідності подальшого лікування. Про ці обставини у військовій частині НОМЕР_1 стало відомо із матеріалів цієї заяви. У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2023 року № 6 старшого солдата ОСОБА_1 було направлено на лікування до Криворізької міської лікарні № 3, та повернувся він із лікування 15.02.2023 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 15.02.2023 року. Станом на момент розгляду даної заяви у військовій частині НОМЕР_1 відсутні належні документи щодо виплати солдату ОСОБА_1 грошової допомоги на період дії воєнного стану в підвищеному розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць. Позивачем до позовної заяви додано документи, які підтверджують факт того, що він проходив лікування в різних лікувальних закладах у вищевказаний період, але ним не було підтверджено факт того, що він мав право на подальше лікування у зв`язку із відсутністю відповідних постанов ВЛК за кожним фактом закінчення лікування; позивач не надав жодного документа, яким б підтверджувалось його звернення, як військовослужбовця в порядку субординації щодо отримання винагороди у зв`язку із лікуванням. Це є важливо, оскільки саме командир підрозділу щомісяця до 5 числа подає рапорт про особовий склади, якому необхідно виплачувати винагороду та в якому розмірі. військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260: пункт 8 Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; пункт 9 накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів. Отже, питання виплати додаткової винагороди на час дії воєнного стану та грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 є питанням, яке віднесено на рішення командира військової частини НОМЕР_1 і приймається ним на підставі належних документів отриманих в законний спосіб. Позивачем до заяви не додано жодного доказу того, що ним отримано душевні страждання, приниження її честі і гідності або будь які інші підстави, які зазначені в частині 2 статті 23 ЦК України. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). Відтак, витрати на професійну правову допомогу повинні бути обґрунтовані відповідним розрахунком доданим до позовної заяви, що не було зроблено позивачем. Ці обставини є підставою для незадоволення позовних вимог в цін частині. Розглядаючи дану позовну заяву було встановлено, що солдатом ОСОБА_1 не було доведено факту того, що він має право на виплату підвищеної грошової допомоги на період дії воєнного стану, оскільки ним не надано жодного доказу, який б підтвердив: необхідність потреби подальшого лікування для переміщення до іншого лікувального закладу для продовження лікування (постанова ВЛК); ні до суду ні до військової частини ним не подано належних документі, які підтверджували б той факт, що він реалізував своє право на отримання оскаржуваних виплат. Саме ці обставини унеможливили здійснення виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану. Тому, в даному випадку відсутні підстави для визнання дій військової частини НОМЕР_1 по невиплаті додаткової грошової допомоги на період дії воєнного стану передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» протиправними, оскільки у військовій частині НОМЕР_1 відсутнє звернення солдата ОСОБА_1 щодо виплати йому винагороди на період дії воєнного стану.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 року зазначена вище справа розподілена та 05.09.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 11.09.2023 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що 26.02.2022 року позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , через військову агресією російської федерації проти України та у зв`язку з необхідністю здійснення захисту суверенітету та територіальної цілісності нашої держави, відповідно до Указу Президента України №69/2022 Про загальну мобілізацію, Широківським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області було призвано на військову службу під час мобілізації з направленням для її проходження до військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , де у званні старшого солдата останнього було призначено на посаду водія-радіо телефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення, що підтверджується засвідченими копіями військового квитка позивача, серії НОМЕР_4 та наказу по стройовій частині командира в/ч НОМЕР_1 від 26.02.2022 року №58.
Відповідно до наказу командира військової НОМЕР_5 від 05.04.2022 року №97 та на підставі виданого ним бойового розпорядження за 24.02.2022 року під №14 дек, позивач ОСОБА_1 з 05.04.2022 року, діючи у складі окремого підрозділу цієї військової частини з метою прийняття участі безпосередньо в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, а також відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, вибув у відрядження в район проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, де вже 06.04.2022 року, під час виконання обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, внаслідок артилерійського обстрілу ворогом позицій Збройних Сил України поблизу н/п Новотошківське Луганської області, вперше отримав бойове поранення у вигляді (діагноз): «Вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Акубаротравма без порушення цілісності барабанних перетинок», що підтверджується засвідченими копіями відповідного наказу по в/ч НОМЕР_1 за 05.04.2022 року та довідки про обставини травми від 15.06.2022 року №1174.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2022 року №1174 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) відносно старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 убачається, що 06.04.2022 року позивач ОСОБА_1 одержав травму Діагноз: Вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Акубаротравма без порушення цілісності барабанних перетинок. За обставин: 06.04.2022 року внаслідок артилерійського обстрілу позицій поблизу населеного пункту Новотошківське Луганської області отримав травму під час виконання обов`язків військової служби в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, яка пов`язана з захистом Батьківщини, не перебуваючи в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 №1444 від 12.06.2022 року.
Як зазначено представником позивача у поданій до суду позовній заяві, перша медична допомога позивачу ОСОБА_1 була надана військовим медиком в/ч НОМЕР_1 безпосередньо на бойовій позиції, відразу після отримання ним цього поранення 06.04.2022 року, і увечері цього ж числа він був доставлений на лікування до ПХГП м. Лисичанська (районної лікарні), де одночасно з наданням необхідної медичної допомоги йому і була оформлена первинна медична картка (форма 100), а в ніч з 06 на 07 квітня 2022 року він спершу був евакуйований до районної лікарні м. Часів Яр Донецької області, звідки вранці 08.04.2022 року доставлений уже до КНП «МКЛ №16» м. Дніпро, де останній і продовжив стаціонарне лікування по 12.04.2022 року включно. В період з 13 по 21 квітня 2022 року позивач завершив курс свого лікування після першого поранення у стаціонарі Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, створеного на базі Уманської ЦРЛ, після виписки з якого відразу повернувся до місця розташування своєї військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) для подальшого проходження військової служби за мобілізацією. Проте, замість надання за висновком ВЛК додаткової оздоровчої відпустки для продовження своєї реабілітації після отриманого поранення, а також обов`язкового в таких випадках направлення для проходження Медико-соціальної експертної комісії на предмет перевірки загального стану здоров`я та визначення ступеню втрати позивачем своєї працездатності після отримання цього поранення, а, відповідно, і перевірки наявності підстав для встановлення йому відповідної групи інвалідності, що означало б одночасну реалізацію ОСОБА_1 , як військовослужбовцем, що проходить військову службу за мобілізацією, передбаченого п.7 ч.2 ст.16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ права на отримання відповідно до п.7, затвердженого Постановою КМ України від 25.12.2013 р. №975 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (надалі скрізь та відповідно Закон №2011 та Постанова №975), одноразової грошової допомоги, яка в нашому конкретному випадку пов`язана саме з частковою втратою ним своєї працездатності без необхідності встановлення групи інвалідності, останній за розпорядженням керівництва відповідача в цей час, знаходився безпосередньо в розташуванні своєї військової частини та на протязі наступних близько півтора місяців був вимушений постійно ходити в добові наряди, тим самим продовжуючи виконувати обов`язки військової служби.
Також у позовній заяві представник позивача зазначив, що при цьому, за весь минулий час, аж до отримання ОСОБА_1 29.12.2022 року свого другого поранення поблизу н.п. Соледар Донецької області, пов`язаного із захистом Батьківщини, та знову проходження ним, уже взимку 2023 року, тривалого за часом стаціонарного лікування в різних медичних закладах України, ні з боку командування військової частини НОМЕР_1 , ні безпосередньо від представників медичної роти останньої, з якими позивач постійно контактував з моменту отримання цього поранення і до завершення свого лікування, в обов`язковому порядку надаючи їм копії усієї наявної у нього медичної документації, станом на сьогодні до відома останнього не були як доведені, так і належно роз`яснені всі його конституційні права як військовослужбовця, що отримав поранення (контузію, травму чи каліцтво) безпосередньо пов`язаного із захистом Батьківщини, в тому числі й на отримання зазначеного вище соціального захисту. У зв`язку з цим, оскільки дане важливе для позивача питання підлягало негайному вирішенню саме з ініціативи командування цієї військової частини ще влітку 2022 року, але представники останнього не лише ухилилися від виконання свого прямого обов`язку, але й приховали від позивача вказану важливу інформацію, тим самим в цьому питанні проявивши умисну бездіяльність, старший солдат ОСОБА_1 за такого ставлення до нього з боку представників відповідача, був вимушений, попередньо витребувавши через адвокатський запит необхідні йому документи, що стосуються обох його поранень, 12.05.2023 року особисто звернутися на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 з відповідним письмовим рапортом.
Крім того, представник позивача у позові зазначив, що зокрема 29.12.2022 року, близько 15:30 години, під час проходження військової служби та виконання бойового завдання в складі підрозділу в/ч НОМЕР_1 , внаслідок чергового ворожого артилерійсько-мінометного обстрілу позицій Збройних Сил України поблизу н/п Соледар Донецької області, позивач ОСОБА_1 вдруге отримав поранення, яке було пов`язане уже з втратою ним свідомості та блювотою, у вигляді: «вибухова травма, ЗЧМГ, а також струс головного мозку». Лікування даного поранення військовослужбовець ОСОБА_1 проходив наступним чином: спершу увечері 29.12.2022 року його було евакуйовано до ПХГ м. Краматорська, звідки вранці наступного дня (30.12.2022 р.) він був перевезений до госпіталю м. Барвінкове Харківської області, де останній перебував на стаціонарному лікуванні до обіду 02.01.2023 р. Після цього, позивач разом з іншими пораненими на автомобілі даного медичного закладу був вивезений на залізничну станцію м. Барвінкове, звідки увечері 02.01.2023 року на потязі в спеціальному вагоні усіх їх було доставлено до м. Полтави, де по прибутті вони заночували, а уже вранці 03.01.2023 року каретами швидкої допомоги їх було доставлено в місцеву лікарню, точну назву якої позивачу не повідомили. Через дуже велику кількість тяжкопоранених військових в даному медичному закладі, позивачу та іншим прибулим з ним пораненим побратимам про це було повідомлено і відразу запропоновано тимчасово розміститися саме на відпочинок, а не лікування в одному з психіатричних відділень цієї лікарні. Не погодившись з цим, позивач, в числі інших прибулих з ним військовослужбовців, теж ініціював перед керівництвом даного медичного закладу питання про направлення особисто його для подальшого лікування безпосередньо за місцем розташуванням його військової частини НОМЕР_1 , тобто до медичних установ м. Кривого Рогу, куди після цього його було направлено і він фактично прибув вранці 04.01.2023 року.
З матеріалів справи убачається, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2022 року №394 вважено такими, що прибули і приступили до виконання службових обов`язків: з відрядження: нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що вибули з районів виконання бойових (спеціальних) завдань у складі Об`єднаного Стратегічного У групування військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " щодо забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій, Луганській та Харківській областях з 29 грудня 2022 року: старшого солдата ОСОБА_1 , водія-радіотелефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення. Підстава: рапорт командира підрозділу від 29.12.2022 року"
Також, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2022 року №394 вважено такими, що на лікування: нижчепойменованих військовослужбовців, вважати такими, що вибули до медичних закладів Донецької області, на лікування: старшого солдата ОСОБА_1 , водія-радіотелефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення; зняти з відповідних видів котлового забезпечення з 29 грудня 2022 року. Підстава: рапорт командира підрозділу від 29.12.2022 року.
З витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2023 року №4 убачається, що вважено такими, що прибули і приступили до виконання службових обов`язків з лікування: нижчепойменованих військовослужбовців, вважати такими, що прибули з військового шпиталю А3114, м. Полтава: старшого солдата ОСОБА_1 , водія-радіотелефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення, який проходив лікування: з 29.12.2022 року по 30.12.2022 року в медичних закладів Донецької області; з 30.12.2022 року по 02.01.2023 року в комунальному некомерційному підприємстві «Барвінківська центральна районна лікарня», смт. Барвінкове Ізюмського району Харківської області; з 02.01.2023 року по 03.01.2023 року в військовому шпиталі А3114, м. Полтава. Зараховано на відповідні види котлового забезпечення з 04 січня 2023 року. Підстава: рапорт командира підрозділу від 04.01.2023 року, виписний епікриз №1094/424 від 02.01.2022 року.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2023 року №6, вважено такими, що вибули на лікування: нижчепойменованих військовослужбовців, вважати такими, що вибули до комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №3», м. Кривий Ріг Дніпропетровської, на лікування: старшого солдата ОСОБА_1 , водія-радіотелефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення; знято з відповідних видів котлового забезпечення з 06 січня 2023 року. Підстава: рапорт командира підрозділу від 06.01.2023 року, направлення №186/198 від 06.01.2023 року.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 року №834 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) відносно старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 убачається, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одержав травму (поранення) Діагноз: Вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Акубаротравма. За обставин: 29.12.2022 року під час виконання бойового завдання внаслідок ворожого артилерійського обстрілу поблизу населеного пункту Соледар Донецької області отримав травму (поранення) при проходженні військової служби, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини, в районі проведення бойових дій на території Донецької області не перебуваючи в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 №967 від 31.01.2023 року.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2023 року №48 вважено такими, що прибули і приступили до виконання службових обов`язків: з лікування: нижчепойменованих військовослужбовців, вважати такими, що прибули з комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №7», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області: старшого солдата ОСОБА_1 , водія-радіотелефоніста автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення, якого 24.01.2023 року було переведено з комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №3», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Зараховано на відповідні види котлового забезпечення з 15 лютого 2023 року. Підстава: рапорт командира підрозділу від 15.02.2023 року, виписний епікриз №295/64 від 14.02.2023 року.
З довідки військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_7 від 09.05.2023 року №369 вбачається, що старший солдат за моб. ОСОБА_1 , 1988 р.н., в/ч НОМЕР_1 , Широківським РТЦК та СП, Дніпропетровської області у лютому 2022 р. водій-радіотелефоніст, проведено медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_7 09.05.2023 року. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Гіпертонічна хвороба 2 ступеня, 2 стадії, ризик 2, кризовий перебіг, Деформуючий остеоартроз правого колінного суглобу 2 ст. з помірним порушенням функції. Хронічна лівобічна поперекова-крижова радикулопатія. Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Наслідки повторних закритих черепно-мозкових травм (29.12.22; 06.04.22) у вигляді посттравматичної енцефалопатії з помірним вестибулопатичним синдромами. Травма, ТАК, повязана з захистом Батьківщини. Довідки №1174 від 05.06.22 №834 від 13.02.23. Згідно наказу МОЗ України від 04.07.2007 року №370 травма легкого ступеню. Обмежено придатний до військової служби.
12.05.2023 року ОСОБА_1 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 направлено рапорт щодо необхідності проведення перерахунку додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням.
В даному рапорті позивач просив наступне:
1. В межах наданих повноважень, як командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), невідкладно вжити необхідних заходів для повторного належного розгляду (перевірки), створеною на підставі наказу від 18.07.2022 року №1974 Про призначення комісії постійно діючою комісією з якісної підготовки проектів наказів про виплату військовослужбовцям додаткових винагород у зв`язку з пораненням, усіх раніше наданих старшим солдатом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відношенні нього медичних документів, що підтверджують як факт отримання 29.12.2022 року, поблизу н.п. Соледар Донецької області, другого поранення під час виконання обов`язків військової служби, так і подальше безперервне, з урахуванням часу необхідного для переміщення з одного лікувального закладу до іншого, проходження позивачем пов`язаного з цим тривалого стаціонарного лікування в різних медичних закладах України, на предмет дотримання останнім обов`язкових вимог для отримання підвищеної додаткової винагороди у зв`язку з пораненням, передбаченої абз. 5, 6 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168.
В рамках проведення даної службової перевірки, позивач вважав за необхідне додатково опитати його та інших поранених того дня (29.12.2022 р.) військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , які разом з ним, після короткотривалого лікування та вибуття 02.01.2023 року з ПХВ Барвінкове Харківської області до іншого лікувального закладу, особисто позивача наступного дня (03.01.2023 р.) за розпорядження керівництва медичного підрозділу в/ч НОМЕР_6 АДРЕСА_4 , було направлено для подальшого лікування до військової частини НОМЕР_1 , на предмет підтвердження: 1) дійсних умов та фактично витраченого позивачем часу на своє подальше переміщення до лікувальних закладів АДРЕСА_3 ) факту реєстрації позивача 04.01.2023 року на прийом до військового лікаря у медичній роті військової частини НОМЕР_1 та перебування в його очікуванні на протязі всього цього дня; 3) відповідних дат як фактичного здійснення прийому позивача 05.01.2023 року військовим лікарем медичної роти, так і направлення позивача останнім на подальше стаціонарне лікування саме починаючи з 06.01.2023 року.
2. За результатами проведення даної перевірки, здійснити належний перерахунок та доплату старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цієї додаткової винагороди (премії захисника) в підвищеному до 100 000,0 гривень розмірі за весь період стаціонарного лікування від поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням часу на переміщення позивача з одного медичного закладу охорони здоров`я до іншого, з 29 грудня 2022 року і по 14 лютого 2023 року включно, відповідно до вимог абз.5, 6 пункту 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168.
3. Видати старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії з визначення ступеню втрати позивачем працездатності після першого поранення, яке мало місце 06 квітня 2022 року під час виконання ним обов`язків військової служби в складі окремого підрозділу в/ч НОМЕР_1 в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, для отримання одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, відповідно до вимог п.7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. №975.
4. Повторно позивач надав копії всієї медичної документації щодо нього, разом з останньою виданою йому 03.05.2023 року для проходження ВЛК медичною характеристикою (без дати), що додаються до рапорту.
5. Про результати розгляду даного рапорту та прийняті командиром військової частини НОМЕР_1 рішення окремо щодо кожної із заявлених означених вимог, повідомити позивача письмово в передбаченому законом порядку та строки.
6. У разі повної або часткової відмови в задоволенні вимог, з метою належного роз`ясненнями командиром військової частини НОМЕР_1 підстав для прийняття відповідного рішення, надати позивачу його належне обґрунтування з обов`язковим посиланням на норми діючого законодавства.
Означений рапорт зареєстрований відповідачем 17.05.2023 року, ар. 20, вх. №2847.
Станом на момент прийняття судом рішення, відповідачем відповідь на рапорт позивача від 12.05.2023 року до суду не надана.
Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
За змістом частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
В частині сьомій статті 1 Закону №2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Згідно з частиною дев`ятою статті 1 №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
- допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;
- призовники - особи, приписані до призовних дільниць;
- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
- військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно до частини десятої статті 1 Закону №2232-XII громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.
Згідно частини 13 статті 2 Закону№2232-ХІІ громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до пункту 10 статті 14 Закону №2232-ХІІ за результатами медичного огляду громадянина України і з урахуванням рівня його освітньої підготовки, особистих якостей, роду діяльності та спеціальності комісія з питань приписки може прийняти одне з таких рішень:
- придатний для військової служби та попередньо призначений до служби у Збройних Силах України чи іншому військовому формуванні;
- тимчасово непридатний до військової служби, потребує лікування;
- підлягає направленню на додаткове медичне обстеження та проведення повторного медичного огляду (із зазначенням дати проведення);
- непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час, підлягає взяттю на облік військовозобов`язаних;
- непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку, підлягає виключенню з військового обліку;
- підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних як такий, що був раніше засуджений до позбавлення волі, обмеження волі, арешту, виправних робіт за вчинення злочину невеликої або середньої тяжкості, у тому числі із звільненням від відбування покарання;
- підлягає виключенню з військового обліку як такий, що був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Приписами підпункту «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час воєнного стану, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно пункту 1.1 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Згідно з пунктом 1.3 глави 2 розділу І Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями (далі - комісії) регламентує Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності).
Відповідно до пункту 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.
Підпунктом 1 п.11 цього Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.
Відповідно до пункту 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. №1317 (далі - Положення), причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).
Пунктом 13 Положення ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках з метою виплати страхових сум за державним обов`язковим особистим страхуванням у день розгляду комісією таких документів:
1) копії свідоцтва про хворобу, виданого за затвердженою Міноборони формою військово-лікувальним закладом або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки у разі визнання військово-лікарською комісією військовослужбовця або військовозобов`язаного в період проходження служби (зборів) не придатним за станом здоров`я для подальшого проходження служби (зборів) унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання. Ступінь втрати працездатності застрахованого військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється з дня проведення військово-лікарською комісією його огляду, але не пізніше дати звільнення такого військовослужбовця або військовозобов`язаного з військової служби;
2) довідки про придатність військовослужбовця або військовозобов`язаного до військової служби, що видана військоволікувальним закладом або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки за затвердженою Міноборони формою, якщо:
- застрахованого визнано обмежено придатним до військової служби (зборів) або професійної діяльності у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів), але не підлягає звільненню з військової служби (зборів);
- ступінь втрати працездатності військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється на підставі поданих військово-лікарською комісією документів;
- застрахованого визнано військово-лікарською комісією придатним до військової служби (зборів) у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів). Ступінь втрати працездатності застрахованого встановлює комісія після закінчення його лікування.
Якщо військовослужбовець ще не звільнений з військової служби - за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я (медична рота військової частини, військово-медичні або цивільно-медичні заклади, госпіталі, лікарні, де військовослужбовець проходив лікування або реабілітацію внаслідок отриманої травми, поранення, контузії чи захворювання).
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України) рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Суд звертає увагу, що на даний час законодавством чітко не визначено та не передбачено ряд моментів при подачі рапортів військовослужбовцями, як-то реєстрація, термін розгляду, оформлення відповіді командира по суті.
Разом з тим, наведені вище положення передбачають право військовослужбовця на проходження військово-лікарської комісії за наявності достатніх підстав, переведення до іншого підрозділу тощо, а також ініціювання цих питань та подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.
Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Відтак, на думку суду, командир військової частини зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому суд не ставить під сумнів право командира діяти на власний розсуд, одноосібно приймати відповідні рішення з цього приводу.
Враховуючи вищевказані обставини, 12.05.2023 року ОСОБА_1 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 направлено рапорт щодо необхідності проведення перерахунку додаткової винагороди військовослужбовцю за період його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням.
В даному рапорті позивач просив наступне:
1. В межах наданих повноважень, як командира військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), невідкладно вжити необхідних заходів для повторного належного розгляду (перевірки), створеною на підставі наказу від 18.07.2022 року №1974 Про призначення комісії постійно діючою комісією з якісної підготовки проектів наказів про виплату військовослужбовцям додаткових винагород у зв`язку з пораненням, усіх раніше наданих старшим солдатом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відношенні нього медичних документів, що підтверджують як факт отримання 29.12.2022 року, поблизу н.п. Соледар Донецької області, другого поранення під час виконання обов`язків військової служби, так і подальше безперервне, з урахуванням часу необхідного для переміщення з одного лікувального закладу до іншого, проходження позивачем пов`язаного з цим тривалого стаціонарного лікування в різних медичних закладах України, на предмет дотримання останнім обов`язкових вимог для отримання підвищеної додаткової винагороди у зв`язку з пораненням, передбаченої абз. 5, 6 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168.
В рамках проведення даної службової перевірки, позивач вважав за необхідне додатково опитати його та інших поранених того дня (29.12.2022 р.) військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , які разом з ним, після короткотривалого лікування та вибуття 02.01.2023 року з ПХВ Барвінкове Харківської області до іншого лікувального закладу, особисто позивача наступного дня (03.01.2023 р.) за розпорядження керівництва медичного підрозділу в/ч НОМЕР_6 АДРЕСА_4 , було направлено для подальшого лікування до військової частини НОМЕР_1 , на предмет підтвердження: 1) дійсних умов та фактично витраченого позивачем часу на своє подальше переміщення до лікувальних закладів АДРЕСА_3 ) факту реєстрації позивача 04.01.2023 року на прийом до військового лікаря у медичній роті військової частини НОМЕР_1 та перебування в його очікуванні на протязі всього цього дня; 3) відповідних дат як фактичного здійснення прийому позивача 05.01.2023 року військовим лікарем медичної роти, так і направлення позивача останнім на подальше стаціонарне лікування саме починаючи з 06.01.2023 року.
2. За результатами проведення даної перевірки, здійснити належний перерахунок та доплату старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цієї додаткової винагороди (премії захисника) в підвищеному до 100 000,0 гривень розмірі за весь період стаціонарного лікування від поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням часу на переміщення позивача з одного медичного закладу охорони здоров`я до іншого, з 29 грудня 2022 року і по 14 лютого 2023 року включно, відповідно до вимог абз.5, 6 пункту 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168.
3. Видати старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії з визначення ступеню втрати позивачем працездатності після першого поранення, яке мало місце 06 квітня 2022 року під час виконання ним обов`язків військової служби в складі окремого підрозділу в/ч НОМЕР_1 в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, для отримання одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, відповідно до вимог п.7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. №975.
4. Повторно позивач надав копії всієї медичної документації щодо нього, разом з останньою виданою йому 03.05.2023 року для проходження ВЛК медичною характеристикою (без дати), що додаються до рапорту.
5. Про результати розгляду даного рапорту та прийняті командиром військової частини НОМЕР_1 рішення окремо щодо кожної із заявлених означених вимог, повідомити позивача письмово в передбаченому законом порядку та строки.
6. У разі повної або часткової відмови в задоволенні вимог, з метою належного роз`ясненнями командиром військової частини НОМЕР_1 підстав для прийняття відповідного рішення, надати позивачу його належне обґрунтування з обов`язковим посиланням на норми діючого законодавства.
Означений рапорт зареєстрований відповідачем 17.05.2023 року, ар. 20, вх. №2847.
Проте, станом на момент прийняття судом рішення, відповідачем відповідь на рапорт позивача від 12.05.2023 року до суду не надана.
Тому, суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення військової частини НОМЕР_1 про видання розпорядження по особовому складу про направлення на МСЕК чи відмову у задоволенні вказаного рапорту, свідчить у свою чергу про те, що уповноважений орган не прийняв жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно відповідних законодавчих приписів, що у свою чергу слугує підставою для висновку щодо наявної протиправної бездіяльності з боку військової частини НОМЕР_1 , при розгляді відповідного рапорту ОСОБА_1 .
Водночас, суд акцентує, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту, у тому числі, про надання направлення на огляд для проходження МСЕК, належить виключно до компетенції відповідача.
Так, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
За приписами ст. 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд акцентує, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту, у тому числі, про надання направлення на огляд для проходження МСЕК, належить виключно до компетенції відповідача, як органу, в якому позивач проходить службу, а відтак, з огляду на заявлені позивачем вимоги та встановлені судом фактичні обставини, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.05.2023 року, поданого на ім`я командира військової частини полковника ОСОБА_4 , про надання направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення, та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2023 року, про надання направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення, враховуючи, при цьому, окреслені у судовому рішенні висновки, та правову оцінку суду.
Відтак, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень в особі військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо невидачі старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), направлення на проходження медико-соціальної експертної комісії з визначення ступеню втрати працездатності після отримання ним першого поранення, яке мало місце 06.04.2022 року під час виконання ним обов`язків військової служби в складі окремого підрозділу цього військового формування в районі проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, з метою подальшого отримання ним одноразової грошової допомоги у зв`язку з частковою втратою працездатності без встановлення інвалідності, відповідно до вимог пункту 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, та не розгляду відповідачем в цій частині поданого останнім рапорту від 12.05.2023 року та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) невідкладно розглянути рапорт старшого солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ) від 12.05.2023 року та видати йому відповідне направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення не підлягають до задоволення.
Позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень в особі військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), щодо не видання відповідного наказу про нарахування та не виплату старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ), додаткової винагороди (премії військовослужбовця) в підвищеному до 100 000 грн. (ста тисяч гривень) розмірі за час перебування на стаціонарному лікуванні від поранення, отриманого під час проходження військової служби по мобілізації та здійснення захисту Батьківщини, з урахуванням часу необхідного для переміщення позивача з одного медичного закладу охорони здоров`я до іншого, за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно, у відповідності до вимог абз. 5 та 6 пункту 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану в редакції, що була чинною на дату отримання позивачем другого поранення 29.12.2022 року та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) видати відповідний наказ про нарахування, а також провести нарахування та виплатити старшому солдату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання якого: АДРЕСА_2 ) за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно додаткову винагороду виходячи із розміру 100 000 грн. (ста тисяч гривень) пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Згідно з ст. 1-2, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до п. 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні). Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства. Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають у відрядженнях, відпустках і на лікуванні в лікарняних закладах, грошове забезпечення виплачується за весь період перебування у відрядженнях, відпустках і на лікуванні.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Ця постанова набрала чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.
Постановами Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 року, № 754 від 01.07.2022 року, № 1066 від 27.09.2022 року, № 1146 від 08.10.2022 року, № 43 від 20.01.2023 року до вказаної постанови № 168 від 28.02.2022 року були внесені відповідні зміни та доповнення.

Згідно з п. 2 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до п. 5, 8 наказу Міністерства оборони України від 07.03.2022 року №248/1298 виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснюється на підставі наказів командирів військових частин. В наказах про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень або 30000 гривень за місяць обов`язково зазначаються підстави для його виконання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку № 2 до Рішення).

У період дії воєнного стану, військовослужбовцям які отримали поранення (контузію, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини, додаткову винагороду виплачувати у розмірі 100000 гривень за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

У п. 5 Додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 07.03.2022 року № 248/1298 зазначено, що виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень військовослужбовцям, які отримали поранення (контузію, травми, каліцтва), відповідно до додатку 4, в якому зазначається військове звання, прізвище та ініціали, дата отримання поранення (контузію, травми, каліцтва), та наказ командира військової частини про вибуття на лікування.

З урахуванням зазначеного, оскільки позивач у період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року перебував на лікуванні після тяжкого поранення (контузія, травма, каліцтво), що підтверджено довідкою військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 року №834 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2022 року №394, витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2023 року №4, витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2023 року №6, тому він має право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) у вказаний період.

При цьому, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів та не вказав аргументованих доводів щодо підстав невиплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом).

При прийнятті рішення суд враховує, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити, та в даному випадку вказана бездіяльність стосується саме нарахування та виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з жовтня 2022 року по лютий 2023 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом).

При цьому, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача видати відповідний наказ про нарахування, за період з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року включно додаткової винагороди виходячи із розміру 100 000 грн. (ста тисяч гривень) пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум не підлягає до задоволення, оскільки належить виключно до компетенції відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), а також його зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивач заявив вимогу про стягнення з військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

Суд вважає, що у даній справі позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, розміру моральної шкоди, не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 100 000,00 грн. з відповідача.

Отже, у задоволенні позовних вимог у цій частині позову належить відмовити.

Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України), про що також просить позивач, є правом суду, а не обов`язком, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності своїх дії (рішення) у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

З приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 16 171,10 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з підпунктом 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, суд враховує таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду копію договору-доручення №012-ІІІ/2023 від 28.03.2023 року про надання правової (правничої) допомоги та представництво інтересів у суді; копію розрахунку суми судових витрат від 01.09.2023 року на загальну суму 16 171,10 грн.; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 31.08.2023 року (серія АЕ №1213810) відносно адвоката Горовенка Сергія Володимировича.

Суд також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.02.2020 року (№ провадження К/9901/95/200), відповідно до якої (п.23) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, внаслідок якого сталось порушення прав позивача, сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку про часткове задоволення клопотання представника позивача про розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. підлягають стягненню з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.05.2023 року, поданого на ім`я командира військової частини полковника ОСОБА_4 , про надання направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.05.2023 року, про надання направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії, з усіма необхідними до нього службовими документами, для визначення ступеню втрати ним працездатності після отриманого 06.04.2022 року першого поранення, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків, та правової оцінки суду.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом).

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. з 03.01.2023 року по 14.02.2023 року пропорційно дням перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. (вісім тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник