Справа № 520/23945/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 р. Справа № 520/23945/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/23945/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 01.03.2021 року №0-2023;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 01.03.2021 року № 0-2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що податкові повідомлення-рішення від 01.03.2021 року №0-2023, від 01.03.2021 року № 0-2023 є необґрунтованими та незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 01.03.2021 року №0-2023 та № 0-2023.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, 43983495) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) витрати по оплаті судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що суд прийшов до неправильного висновку, що позивачу належні їй на праві власності будівлі слід відносити до господарських (присадибних) будівель. Так, під терміном господарські (присадибні) будівлі маються на увазі саме допоміжні будівлі, що розташовані на прибудинковій території та призначені для сільського господарства та/або обслуговування житлового будинку. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: с. Селекційне, Харківський район, Харківська обл. не має зареєстрованих прав власності на об`єкти житлової нерухомості та земельні ділянки, а відтак спірні об`єкти нежитлової нерухомості не можуть вважатися господарськими (присадибними) будівлями та відповідно застосування ставки 0% неможливе.

Жодних документів для проведення звірки від ОСОБА_1 до контролюючого органу не надходило. Отже, твердження позивача щодо віднесення нежитлових будівель, телятника та будівлі для забою скота, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 868,2 м2 та 17,6 м2 відповідно, до господарських (присадибних) будівель є безпідставним.

Крім того зауважив, що до виробників сільськогосподарської продукції відносять юридичних осіб, фізичних осіб (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності (далі - КВЕД), мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин (стаття 1 Закону України від 23.09.2008 № 575-VІ «Про сільськогосподарський перепис»). Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не зареєстрована як фізична особа - підприємець.

Відповідно до рішення XXXIII сесії Мереф`янської міської ради VIII скликання від 26.06.2019 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради» ставка для нежитлових будівель становить 0,5 %.

Враховуючи вищезазначене, контролюючим органом нараховано позивачу зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік.

Зважаючи на вищевикладене, ГУ ДПС при прийнятті податкових повідомлень - рішень від 01.03.2021 № 0-2023 та № 0-2023 діяло у порядку, на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством України, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі № 520/23945/21 є незаконним та підлягає скасуванню.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 , не зареєстрована як фізична особа підприємець.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у ОСОБА_1 перебувають у власності об`єкти нерухомого майна:

- нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_3 , телятник загальною площею 868,2 кв.м.;

- нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_3 , будинок для забою скота, загальною площею 17,6 кв.м.

Судом встановлено, що на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та сформовано податкові повідомлення-рішення за 2020 рік:

Податкове повідомлення - рішення від 01.03.2021 №0-2023 на суму 18 794 грн - за об`єкт нерухомості нежитлова будівля, телятник загальною площею 868,2 м2

Податкове повідомлення - рішення від 01.03.2021 №0-2023 на суму 380,99 грн - за об`єкт нерухомості нежитлова будівля, будинок для забою скота загальною площею 17,6 м2

Вважаючи податкові повідомлення-рішення незаконними, позивач оскаржила їх до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що станом на час виникнення спірних правовідносин, нерухоме майно, яке належить на праві власності позивачці за всіма ознаками є господарськими (некомерційними) будівлями, частиною садиби, використовується у некомерційних цілях для ведення особистого селянського господарства, відносяться до перелічених у п. 1274.5 Додатку до рішення XXXIII сесії Мереф`янської міської ради VIII скликання від 26 червня 2019 року «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», та мають оподатковуватися за ставкою 0. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи спірні податкові повідомлення - рішення не врахував всіх обставин, що мають зазначення для їх прийняття, в зв`язку з чим вони є необґрунтованими, а тому підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.1 ст. 68 Конституції України також встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно з пп. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 ПК України (у редакції, чинній з 01.01.2015), податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

За правилом п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, для справляння податку у порядку ст. 266 ПК України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) тип (тобто категорія будівлі) об`єкта; 2) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі), 3) площа об`єкта.

За приписами пунктів 14.1.129 та 14.1.129-1 п. 14.1. ст. 14 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Відповідно до положень п.п. 266.3.2 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п.266.4.2 п. 266.4 ст.266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 Податкового кодексу України).

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 25.03.2016 року «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Мереф`янська міська рада об`єдналася у Мереф`янську міську об`єднану територіальну громаду, до якої увійшло, зокрема, і селище Селекційне.

Згідно з рішенням ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради» установлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, згідно з додатком 1, та затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік (далі за текстом Положення).

Так, згідно додатку 1 до вказаного рішення встановлено ставку податку за 1 кв.м господарських (присадибних) будівель (сараїв, хлівів, літних кухонь, майстерень, вбиралень, погребів, навісів, котелень, бойлерних та інших об`єктів нежитлової (некомерційної) нерухомості) (код 1274.5) на рівні 0,00 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 Положення об`єкти житлової нерухомості будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки; об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; е) інші будівлі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про особисте селянське господарство» до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 Цивільного кодексу України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. При цьому, об`єкти нерухомості, розташовані в межах земельної ділянки, на якій зокрема розташовано і житловий будинок, що в розумінні вказаної правової норми становлять єдиний майновий комплекс і є садибою.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Матеріалами справи підтверджується, що спірні об`єкти нерухомості: нежитлова будівля телятник загальною площею 868,2 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлова будівля будинок для забою скота, загальною площею 17,6 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №159422 від 05.12.2011 року, земельна ділянка, на якій розташовані об`єкти нерухомості, має площу 2,00 га та цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства».

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності та не використовує вказані об`єкти нерухомості у підприємницькій діяльності.

Із матеріалів справи вбачається, що при обрахуванні позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та винесенні спірних податкових повідомлень - рішень сума податку була розрахована із загальної площі кожної будівлі, що перебувають у власності позивача зі ставкою податку 0,5% від мінімальної заробітної плати, відповідно до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради».

При цьому, як правомірно враховано судом першої інстанції спірні об`єкти нерухомості за всіма ознаками є господарськими (некомерційними) будівлями, частиною садиби, використовуються у некомерційних цілях для ведення особистого селянського господарства, відносяться до будівель та споруд, перелічених у п. 1274.5 Додатку до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року, а отже ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що належить позивачу, на 2020 рік повинна становити на рівні 0,00 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що застосування контролюючим органом при обчисленні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ставки в 0,5% до вказаних об`єктів (нежитлова будівля телятник загальною площею 868,2 кв.м., нежитлова будівля будинок для забою скота, загальною площею 17,6 кв.м.) є неправомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достовірних доказів на підтвердження правомірності своїх дій при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення відповідач не врахував всіх обставин, що мають значення для їх прийняття, отже є наявними підстави для їх скасування.

Таким чином, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 року по справі № 520/23945/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 по справі № 520/23945/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко