Справа № 460/2581/23
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2023-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2023 року м. РівнеСправа №460/2581/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді на рапорт щодо необхідності направлення на військово-лікарняну експертну комісію для встановлення придатності (або лікування) до військової служби солдата ОСОБА_1 , складені від 19.10.2022 та 29.12.2022; зобов`язати відповідача розглянути по суті рапорт від 29.12.2022 та прийняти рішення про направлення солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на проходження військово-лікарняної експертної комісії, про що надати письмову відповідь у відповідності до статей 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України і змісту статті 20 Закону України Про звернення громадян.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказав, що 14.06.2022 під час виконання бойових завдань він одержав гостру вибухову травму, наслідком чого є проблеми з психічним станом, постійний головний біль, високий тиск, він не може робити фізичні навантаження. Враховуючи свій стан здоров`я, він доповідав командиру про те, що виконання обов`язків солдата військової частини неможливе за станом здоров`я. Вказав, що він направив до ВЧ НОМЕР_1 два рапорти від 19.10.2022 та від 29.12.2022 про направлення його до військово-лікарської експертної комісії для проходження медичного огляду щодо придатності для проходження військової служби та (або) призначення лікування його психічного стану. Проте, станом на момент подання позову його рапорт не розглянуто, письмову відповідь не надано, ніякого наказу не видано. Вважає, що відповідач, не розглянувши його рапорт у встановлений строк та не надавши на рапорт письмової відповіді (не направив на проходження ВЛК), порушив вимоги пунктів 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та статті 20 Закону України Про звернення громадян, а також право позивача на звільнення з військової служби.

Ухвалою від 06.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, вказав, що зазначені в позові рапорти від 19.10.2022 та від 29.12.2022 на розгляд командира ВЧ НОМЕР_1 не надходили, що підтверджується журналами реєстрації вхідної документації ВЧ НОМЕР_1 . Також зазначив, що позивач неодноразово направлявся на лікування до закладів охорони здоров`я у зв`язку з його скаргами на самопочуття. Оскільки ОСОБА_1 з рапортом про направлення його на проходження ВЛК встановленим порядком до командира ВЧ НОМЕР_1 не звертався, а лікувальні заклади, в яких він лікувався, рекомендацій про направлення його на ВЛК для встановлення ступеня придатності до несення військової служби не надавали, то у командира ВЧ НОМЕР_1 були відсутні підстави направляти ОСОБА_1 на проходження ВЛК. Вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою від 15.11.2023 суд витребував від відповідача додаткові докази.

У встановлений судом строк відповідач подав витребувані докази.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.03.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 призваний на військову службу у Збройні Сили України, яку проходить у ВЧ НОМЕР_1 .

14.06.2022 під час захисту Батьківщини, у бойовій обстановці, під час виконання бойових завдань з відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України ОСОБА_1 одержав гостру вибухову закриту черепно-мозкову травму та струс мозку, що підтверджується довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 02.08.2022 №218/2/1019.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 періодично проходить лікування в різних закладах охорони здоров`я з діагнозом: Розлад адаптації у вигляді астено-депресивної реакції, стан компенсації.

Позивач вказав, що він, вважаючи неможливим виконання своїх обов`язків солдата ВЧ НОМЕР_1 за станом здоров`я, доповідав про це командиру, а також направив до ВЧ НОМЕР_1 рапорти від 19.10.2022 та від 29.12.2022, в яких просив відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, направити його до військово-лікарської експертної комісії для проходження медичного огляду щодо придатності для проходження військової служби та призначення лікування.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів про звільнення (або лікування) та ненадання відповіді на такі рапорти, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Наведені учасниками справи доводи та аргументи та надані ними докази дають суду підстави визначити зміст та характер спірних правовідносин як такий, що пов`язаний з неприйняттям командуванням військової частини НОМЕР_1 рішення на звернення позивача (усні та письмові) про направлення останнього на медичний огляд до військово-лікарської комісії під час проходження військової служби.

Правовою підставою для звернення з позовом позивач вказав пункти 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, статтю 20 Закону України Про звернення громадян, абз.4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Ці ж правові норми аналізував у відзиві й відповідач, вказуючи про те, що не допустив їх порушення.

Суд з такими правовими підставами позовних вимог та заперечень учасників справи не погоджується, з огляду на таке.

Закон України "Про звернення громадян" від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Отже, відповідно до приписів частини другої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" військовослужбовці в порядку, встановленому цим законом, мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Натомість, у справі, що розглядається, позивач звертався до відповідача з питання, що безпосередньо стосується проходження ним військової служби.

Обов`язки військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг, визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний Статут).

Відповідно до статті 110 Дисциплінарного Статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:

прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;

незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Статтею 111 Дисциплінарного Статуту встановлено, що заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції.

Згідно зі статтею 112 Дисциплінарного статуту військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право:

особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися з вимогою залучити до розгляду свідків;

подати додаткові матеріали, що стосуються справи, або клопотати, щоб їх вимагав командир (начальник) або орган, який розглядає заяву чи скаргу;

бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги;

одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги;

оскаржити прийняте за їх заявою чи скаргою рішення в суді;

вимагати відшкодування завданих їм збитків у встановленому законом порядку.

Стаття 113 Дисциплінарного Статуту: Ніхто не може бути скривджений на службі чи притягнутий до відповідальності за те, що він подав пропозицію, заяву чи скаргу.

Подання скарги військовослужбовцями не звільняє їх від виконання своїх службових обов`язків і наказів командирів (начальників).

Заборонено подавати скаргу під час бойового чергування, перебування у строю (крім скарг, поданих під час опитування військовослужбовців), на варті (вахті), а також у добовому наряді, під час занять.

Стаття 114 Дисциплінарного Статуту: У разі якщо військовослужбовець виявив факти розкрадання чи псування військового майна, незаконного витрачання коштів, зловживання у забезпеченні військовим майном, недоліки у стані озброєння та бойової техніки чи інші факти, які заподіють шкоду Збройним Силам України, він повинен доповісти про це безпосередньому командирові (начальникові), а також може надіслати письмову заяву старшому командирові (начальникові) до начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України включно або до органу військового управління, органу управління Служби правопорядку, органу, який проводить досудове слідство, та іншого державного органу.

Стаття 115 Дисциплінарного Статуту: Вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Стаття 116 Дисциплінарного Статуту: Під час опитування військовослужбовців пропозиція, заява чи скарга може бути подана усно або в письмовій формі безпосередньо на ім`я командира (начальника), який проводив опитування.

Стаття 117 Дисциплінарного Статуту: Пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Буквальний зміст та системний аналіз наведених норм Дисциплінарного Статуту дає підстави для висновку, що в порядку, встановленому Дисциплінарним Статутом, підлягають розгляду заяви та скарги, подані військовослужбовцями, у зв`язку з прийняттям незаконних рішень, допущенням дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності, а також у разі порушення їхніх прав іншими особами.

Натомість, зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач не звертався до відповідача зі скаргами, заявами чи пропозиціями у зв`язку з порушенням його прав чи законних інтересів під час проходження військової служби, а просив (письмово та усно) направити його на огляд до військово-лікарської комісії або на лікування, оскільки вважає, що його стан здоров`я перешкоджає проходженню військової служби.

З огляду на наведене, беручи до уваги особу суб`єкта звернення та зміст його звернення, суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з означеного питання, не регулюються ні Законом України "Про звернення громадян", ні Дисциплінарним Статутом Збройних Сил України.

Для належної оцінки встановлених судом обставин справи суд вважає необхідним застосувати такі релевантні джерела права.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Стаття 2 Закону №2232-XII визначає, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до статті 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу визначене в статті 11 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), згідно з абзацом 1 пункту 1 якої охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Статуту військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 4 Статуту).

Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 9 Статуту).

Стаття 233 Статуту: Збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).

Стаття 248 Статуту: Медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом проведення:

щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті;

медичних оглядів;

поглиблених і контрольних медичних обстежень.

Стаття 259 Статуту: У медичному пункті військової частини проводиться 14-денне стаціонарне лікування хворих, а також військовослужбовців, направлених з лікувальних закладів (частин) на лікування та реабілітацію.

Стаття 260 Статуту: На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Порядок проходження медичного огляду військовослужбовців визначений в розділі 6 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі Положення №402).

Відповідно до п.6.1 розділу 6 Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням (абз.1).

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби (абз.2).

Крім того, пунктом 6.4 розділу 6 Положення №402 передбачено, що у разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби (пункти а, б статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).

Таким чином, направлення військовослужбовця на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби має право здійснювати:

- прямий його начальник від командира окремої частини, йому рівний та вище - за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби (п.6.1 Положення №402);

- начальник (керівник) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому військовослужбовець проходить обстеження (лікування) (п.6.4 Положення №402).

Як встановлено судом з матеріалів справи, після отримання поранення 14.06.2022 позивач проходив лікування в Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради Обласна клінічна психіатрична лікарня №3 у період з 29.06.2022 по 16.07.2022; за направленням з в/ч НОМЕР_2 у період з 25.10.2022 по 09.12.2022 проходив лікування в Комунальному некомерційному підприємстві Волинський обласний психіатричний психоневрологічний диспансер, 22.11.2022 оглянутий ЛКК-стаціонару для уточнення діагнозу. Діагноз: Розлад адаптації у вигляді астено-депресивної реакції, стан компенсації; за направленням з в/ч НОМЕР_2 у період з 20.12.2022 по 03.02.2023 проходив лікування в Комунальному некомерційному підприємстві Волинський обласний психіатричний психоневрологічний диспансер, 31.01.2023 оглянутий ЛКК-стаціонару для уточнення діагнозу. Діагноз: Розлад адаптації у вигляді астено-депресивної реакції, стан компенсації.

Такі обставини підтверджуються дослідженими судом довідками вищевказаних закладів охорони здоров`я від 14.07.2022 №30/1538, від 09.12.2022 №8499/2-44.22, від 03.02.2023 №982/2-44.23.

Зі змісту медичної характеристики на військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 станом на 18.11.2023, наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 15.11.2023, встановлено, що, крім означених медичних установ, позивач проходив обстеження також у період з 08.03.2023 по 13.03.2023 в Комунальному підприємстві «Володимирське територіальне медичне об`єднання». Діагноз: головний біль, цефалгічний синдром.

Суд встановив, що в медичних документах позивача, які надані сторонами до матеріалів судової справи, відсутні рекомендації лікаря, а також рішення начальника (керівника) закладу охорони здоров`я щодо направлення ОСОБА_1 на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності його до військової служби.

В матеріалах судової справи відсутні докази направлення позивачем до відповідача рапортів, датованих, як вказав в позові позивач, 19.10.2022 та 29.12.2022.

Суд зазначає, що загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ, (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням, встановлює Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, затверджена наказ Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124 (далі Інструкція №124).

Відповідно до п.2.1.6 Інструкції №124 у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з п.3.9.1 Інструкції №124 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі у день підписання або затвердження (п.3.9.3 Інструкції №124).

Відповідно до п.3.9.6 Інструкції №124 у структурному підрозділі може застосовуватися одна з трьох форм реєстрації документів журнальна, карткова або автоматизована (з використанням спеціальних комп`ютерних програм).

У позовній заяві позивач ствердив, що рапорти від 19.10.2022 та від 29.12.2022 були направленні ним до ВЧ НОМЕР_1 , при цьому не зазначив, в який саме спосіб їх було направлено відповідачу, та не надав доказів їх направлення.

Водночас, відповідач у відзиві зазначив, що такі рапорти до ВЧ НОМЕР_1 не надходили, та на підтвердження вказаних обставин надав належним чином засвідчені копії сторінок журналів реєстрації вхідних документів за періоди з 20.09.2022 по 11.11.2022, з 11.11.2022 по 30.12.2022 та з 02.01.2023 по 01.02.2023, у яких, як встановлено судом, відсутні записи про надходження до ВЧ НОМЕР_1 рапортів ОСОБА_1 .

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази звернення позивача до відповідача з рапортами від 19.10.2022 та від 29.12.2022 щодо направлення його до військово-лікарської експертної комісії для проходження медичного огляду щодо придатності для проходження військової служби, тому й відсутні фактичні підстави вважати, що відповідач протиправно їх не розглянув та не надав позивачу відповіді з означеного питання. Отже оспорювана поведінка відповідача щодо нерозгляду таких рапортів не може свідчити про порушення відповідачем чинного законодавства України та, як наслідок, прав позивача.

Разом з тим, суд враховує й доводи позивача про те, що він усно доповідав командиру про неможливість виконання обов`язків військової служби за станом здоров`я.

Отже, предметом судового розгляду в цій справі є, передусім, питання прийняття відповідачем рішення про направлення позивача до військово-лікарської комісії для проходження медичного огляду щодо придатності до проходження військової служби внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність чи зумовлювати непридатність до військової служби.

Оцінюючи добросовісність та розсудливість поведінки відповідача в частині перевірки наявної в нього інформації про стан здоров`я військовослужбовця, з огляду на наявну у відповідача медичну документацію, а також доповіді (повідомлення) позивача (безвідносно до того, в який спосіб - письмовим рапортом чи усно вони були викладені), суд враховує таке.

Матеріалами судової справи підтверджується, що ОСОБА_1 у зв`язку зі скаргами на стан здоров`я, неодноразово за направленням начальника медичної служби направлявся командиром ВЧ НОМЕР_1 на лікування в заклади охорони здоров`я, про що були видані відповідні накази, як до, так і після звернення позивача з цим позовом до суду, а саме:

з 29.10.2022 - до Комунального некомерційного підприємства Волинський обласний психіатричний психоневрологічний диспансер (наказ ВЧ НОМЕР_1 від 28.10.2022 №279);

з 23.12.2022 - до Комунального підприємства Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцьк (наказ ВЧ НОМЕР_1 від 28.10.2022 №279; направлення військової частини НОМЕР_2 від 20.12.2022 №4349; наказ ВЧ НОМЕР_1 від 22.12.2022 №33);

з 07.03.2023 - до військової частини НОМЕР_2 на стаціонарне лікування (направлення ВЧ НОМЕР_1 від 07.03.2023 №1472).

В матеріалах судової справи відсутні відомості про те, що за результатами проведеного лікування лікарі вищевказаних закладів охорони здоров`я, у зв`язку з виявленням у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби, рекомендували командуванню ВЧ НОМЕР_1 направити військовослужбовця на медичний огляд ВЛК.

В листі від 18.11.2023 №11868 відповідач на виконання ухвали від 15.11.2023 повідомив суд, що питання про направлення ОСОБА_1 до військово-лікарської експертної комісії для проходження медичного огляду щодо придатності для проходження військової служби ВЧ НОМЕР_1 не вирішувалося, оскільки у виписках із історії хвороби, виданих лікувальними закладами, до яких ОСОБА_1 було скеровано за час проходження служби, відсутні відповідні рекомендації про необхідність його направлення до військово-лікарської експертної комісії для проходження такого медичного огляду.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для висновку, що прямий начальник військовослужбовця від командира окремої частини, йому рівний та вище відповідно до п.6.1 Положення №402 повинні були направити позивача на огляд ВЛК.

Натомість встановлені судом факти неодноразового направлення відповідачем ОСОБА_1 на стаціонарне лікування, як до моменту звернення його з позовом до суду, так і після цього, свідчать про те, що при відсутності умов, визначених п.6.1 Положення №402, для направлення військовослужбовця на медичний огляд ВЛК, командир ВЧ НОМЕР_1 вчиняв належні дії для забезпечення позивачу необхідного медичного огляду та лікування, у спосіб направлення позивача встановленим порядком до закладів охорони здоров`я (як цивільних, так і військових).

Суд зауважує, що керівники відповідних закладів охорони здоров`я, в разі виявлення щодо особи, яка проходить лікування, об`єктивних ознак, що за станом здоров`я можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби такої особи, наділені повноваженнями безпосередньо направити військовослужбовця на медичний огляд ВЛК (п.6.4 розділу 6 Положення №402) або ж скерувати рекомендацію командиру про направлення військовослужбовця на такий огляд (п. 6.1 цього Положення).

Викладене спростовує доводи позивача про допущену протиправну бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненаправлення його на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби (або лікування).

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що в межах спірних правовідносин оспорена поведінка ВЧ НОМЕР_1 не свідчить про порушення прав позивача на проходження медичного огляду ВЛК (або лікування), оскільки за відсутності відповідних рекомендацій лікарів закладів охорони здоров`я, в яких позивач неодноразово проходив обстеження та лікування, у відповідача були відсутні нормативно визначені підстави для направлення ОСОБА_1 на такий медичний огляд. Сам по собі факт звернення військовослужбовця (письмово чи усно) до командира про направлення його на огляд ВЛК, за умови відсутності підтверджених медичними документами показань для цього, не зумовлює обов`язку командира направити військовослужбовця до військово-лікарської комісії.

Крім цього, суд відхиляє покликання позивача в позові на те, що він взагалі не проходив огляду військово-лікарської комісії та проходить військову службу без перевірки його придатності. Суд зазначає, що така обставина не підтверджується матеріалами судової справи, вона об`єктивно не пов`язана з поведінкою відповідача, а також не визначена в статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як підстава для звільнення з військової служби.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складений 08 грудня 2023 року.

Суддя Н.О. Дорошенко