Справа № 320/24966/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року № 320/24966/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУНП в Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.10.2022 №171 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити ОСОБА_1 , капітана поліції, на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Броварського районного управління Головного управління Національної поліції в Київській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту його незаконного звільнення і до дня винесення судом рішення про його поновлення, розмір якого визначити у відповідності до порядку, що зазначений в описовій частині позову у цій частині.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ним було подано 28.09.2022 рапорт про звільнення за власним бажанням.

Після завершення лікування позивачем було прийнято рішення про відкликання рапорту про звільнення, у зв`язку з чим 26.10.2022 було направлено засобами поштового зв`язку рапорт про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням від 28.09.2022, який отриманий відповідачем 27.10.2022. Однак, незважаючи на це, відповідачем 28.10.2022 був прийнятий спірний наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням.

На переконання позивача, оскільки ним було реалізовано право на відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції раніше прийняття спірного наказу та враховуючи передчасне прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позивача правомірно звільнено спірним наказом у зв`язку з поданням ним рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Відповідач зауважує, що позивач ознайомлений з процедурою звільнення зі служби в поліції, оскільки вже звільнявся за власним бажанням 02.03.2020, а також був звільнений через службову невідповідність наказом від 26.05.2021.

Також відповідач стверджує, що у зв`язку з відсутністю в Законі України «Про Національну поліцію» норм щодо порядку звільнення поліцейських за власним бажанням, ГУНП в Київській області було застосовано положення Кодексу законів про працю України та звільнено позивача з дотриманням терміну 2 тижні, закріпленого у статті 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що у рапорті про звільнення не було зазначено дату, з якої позивач просить його звільнити.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив, поданій позивачем до суду, зазначено, що відзив відповідача жодним чином не спростовує позовні вимоги та надані до суду докази, а також не доводить правомірності винесення спірного наказу.

Позивач зауважує, що звільнення поліцейського зі служби в поліції здійснюється на підставі відповідного волевиявлення цієї особи. Водночас поданий позивачем рапорт від 26.10.2022 про відкликання рапорту про звільнення від 28.09.2022 свідчить про відсутність такого волевиявлення станом як на дату винесення спірного наказу, так і на дату звільнення позивача зі служби в поліції.

Відсутність такого волевиявлення, на думку позивача, свідчить про відсутність законних підстав для звільнення його зі служби в поліції.

Також позивач зазначає про неприйняття відповідачем при звільненні позивача до уваги листа Голови Національної поліції України Ігоря Клименка від 31.05.2021 за вих. №6684/01/12-2021, яким були надані вказівки щодо розгляду рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з дотриманням вимог, установлених пунктом 68 Положення №114 та постановою №413.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта НОМЕР_1 , виданого Броварським РВ Управління України в Київській області 23.09.2016.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 з 05.11.2021 позивач проходив службу в ГУНП в Київській області.

28 вересня 2022 року позивачем на ім`я начальника ГУНП в Київській області подано рапорт з проханням звільнити його з національної поліції України за власним бажанням.

27 жовтня 2022 року ГУНП в Київській області зареєстровано рапорт позивача за №9469, в якому ОСОБА_1 просить не розглядати його рапорт на звільнення за власним бажанням. Означений рапорт містить відмітку Управління кадрового забезпечення ГУНП в Київській області від 01.11.2022 №4535.

Наказом ГУНП в Київській області від 28.10.2022 №171 о/с по особовому складу капітана поліції ОСОБА_1 , дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Броварського районного управління поліції, звільнено з 31.10.2022 зі служби в поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77. Підставою зазначено рапорт ОСОБА_1 від 28.09.2022.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Приписами статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон № 580-VIII).

Відповідно до статті 2 Закону № 580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 Закону № 580-VIII).

Згідно частини першої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною першою статтею 60 Закону № 580-VIII встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

В силу положень пункту 7 частини першої, частини третьої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

День звільнення вважається останнім днем служби відповідно до частини третьої статті 77 Закону № 580-VIII.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі по тексту - Положення №114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (пункт 68 Положення №114).

Суд звертає увагу, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення є Положення №114.

Крім того, пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII передбачено можливість застосування норм Положення №114 при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 №21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі №810/3376/16, від 20.12.2019 у справі №826/375/17, від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 30.09.2020 у справі №826/16621/17, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

Водночас, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рапорт позивача від 28.09.2022 не містить конкретної дати звільнення позивача зі служби в поліції, що дає підстави для висновку про відсутність між позивачем та відповідачем домовленості щодо дати звільнення.

Крім того, як вже зазначалося судом, згідно підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Тобто, обов`язковою умовою для звільнення за підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Водночас про такі причини позивач у рапорті від 28.09.2022 не зазначав, відповідачем наявність таких причин не з`ясовувалася.

Означене, на думку суду, свідчить про недотримання відповідачем під час звільнення позивача вимог Положення №114.

Судом відхиляються доводи відповідача щодо необхідності застосування у межах спірних відносин положень частини першої статті 38 КЗпП України в частині розірвання трудового договору у двотижневий строк з дня попередження працівником про звільнення, скільки, як вже зазначалося судом, до спірних відносин є застосовними правові норми Положення №114 у цій частині.

Згідно з частиною другою статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, загальними нормами трудового законодавства передбачено, що у випадку, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19, від 07.03.2018 у справі № 810/2728/16, від 10.03.2020 у справі № 803/959/17, від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем подано рапорт від 28.09.2022 про звільнення зі служби в поліції без зазначення у ньому дати звільнення.

Водночас, до закінчення передбаченого Положенням №114 тримісячного строку, позивачем подано до ГУНП в Київській області рапорт про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, отриманий відповідачем 27.10.2022, тобто до дати винесення спірного наказу від 28.10.2022 №171 о/с.

Реєстрація означеного рапорту 27.10.2022 за №9469 підтверджується також витягом із Журналу обліку вхідних документів ГУНП в Київській області.

Наведені обставини свідчать про відсутність у відповідача підстав для звільнення позивача спірним наказом від 28.10.2022 №171 о/с з 31.10.2022 у зв`язку з відсутністю у нього такого волевиявлення, що підтверджується отриманим ГУНП в Київській області 27.10.2022 рапортом про відкликання рапорту на звільнення.

Судом відхиляються доводи відповідача щодо отримання рапорту позивача про відкликання рапорту про звільнення від 28.08.2022 Управлінням кадрового забезпечення 01.11.2022, оскільки в силу положень пункту 11 частини першої статті 22 Закону № 580-VIII саме керівник поліції, а не Управління кадрового забезпечення, приймає на службу та звільняє зі служби, призначає та звільняє з посад поліцейських відповідно до положень цього Закону. Крім того, матеріали справи свідчать, що рапорт позивача з проханням не звільняти його зі служби в поліції був отриманий та зареєстрований відповідачем 27.10.2022, тобто до дати прийняття спірного наказу від 28.10.2022, що є достатнім доказом відсутності волевиявлення позивача про його звільнення за власним бажанням, що було зазначено в спірному наказі в якості підстави для звільнення. Відповідно, підстава для звільнення позивача зі служби в поліції, зазначена у спірному наказі, була відсутня.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про протиправність видання спірного наказу про звільнення позивача, оскільки працівник (позивач), вчасно відкликавши попередньо поданий рапорт про звільнення, виявив бажання не розривати трудові відносини з відповідачем.

При цьому судом не встановлено факт запрошення на його посаду іншої особи, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Враховуючи вищевказані правові норми та обставини справи, суд зазначає, що дії відповідача суперечать вимогам законодавства, оскільки до закінчення встановленого строку позивач мав право відкликати поданий ним рапорт, чим і скористався.

Більш того, факт подання позивачем відповідного рапорту свідчить про відсутність його волевиявлення щодо звільнення. В свою чергу, відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати про відсутність наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням.

Крім того, суд зазначає, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило, за яким звільнення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення обумовленого сторонами строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться.

Також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Така позиція міститься у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №380/7509/22.

Таким чином, оскільки позивач у рапорті від 28.09.2022 просив звільнити його за власним бажанням, проте, до закінчення строку, визначеного Положенням №114 та до моменту винесення наказу про звільнення подав рапорт про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи жодних доказів запрошення на його посаду іншої особи, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для звільнення ОСОБА_1 спірним наказом.

Виходячи з аналізу викладених норм чинного законодавства, дослідження наявних доказів у справі, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без врахування рапорту про відкликання рапорту про звільнення є порушенням його прав як працівника поліції, а тому є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 28.10.2022 № 171 о/с.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 28.10.2022 № 17 о/с підлягають задоволенню у повному обсязі як такі, що знайшли своє документальне та нормативне підтвердження під час судового розгляду справи.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, враховуючи скасування судом наказу про звільнення позивача, він підлягає поновленню на попередній роботі з дня, наступного за днем звільнення, тобто, з 01.11.2022, оскільки працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85679198) зазначила, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі - Порядок №100), цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.

Враховуючи вищевказані норми та приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено з посади з 31.10.2022, при обчисленні середньоденної заробітної плати слід враховувати заробітну плату позивача за серпень та вересень 2022 року (два місяці, що передують звільненню).

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про доходи від 14.08.2023 №455 заробітна плата позивача за серпень 2022 року становить 11444,43 грн за 31 календарний день, за вересень 2022 року 11635,17 за 30 календарних днів. Середньоденна заробітна плата позивача складає 378,35 грн.

Період вимушеного прогулу позивача - з 01.11.2022 (наступний день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 06.12.2023 (день постановлення рішення у цій справі) складає 401 календарних дні.

З урахуванням цього, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2022 по 06.12.2023 у розмірі 151 718,35 грн (378,35 грн х 401 дні).

Отже, всебічно та в повному обсязі розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

- поновлення позивача на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Броварського районного управління поліції з 01.11.2022;

- стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.10.2022 № 171 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Броварського районного управління поліції з 01.11.2022.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 151 718,35 грн (сто п`ятдесят одна тисяча сімсот вісімнадцять грн 35 коп.).

5. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі у поліції на на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Броварського районного управління поліції з 01.11.2022.

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.