Справа № 420/11395/21
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2023 року м.Дніпросправа № 420/11395/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 420/11395/21 (суддя Кадникова Г.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в письмовому провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації вартості неотриманого речового майна;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у відповідача, станом на день видачі наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з позивачем розрахунків у повному обсязі, а саме: грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у даній справі позовні вимоги позивача були задоволені частково. Так, суд:

- визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна;

- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна;

- визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;

- зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивач пропустив строки звернення до суду з даним адміністративним позовом, а тому суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду.

По суті позовних вимог вказує, що станом на 30.01.2021 календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України становила 03 роки 03 місяці 00 днів, тому відсутні правові підстави для здійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Щодо виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, відповідач зазначає, що використання ОСОБА_1 у період з 11.01.2021 по 12.01.2021 свого права на отримання двох календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік, у розумінні Закону №2011-ХІІ та Порядку №260, не можна вважати як підставу (вибуття у другу частину невикористаної щорічної основної відпустки за минулі роки) для набуття позивачем права на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з тим, що позивач формально використав у 2021 році 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, термін яких становив значно менше другої частини невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, на яку позивач мав право в кількості 14 календарних днів.

Позивач направив на адресу суду письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві стверджує про безпідставність доводів скаржника, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що про порушення своїх прав дізнався 05.06.2021р., оскільки тривалий час намагався отримати відповідь на свої звернення, в тому числі і від вищого Командування Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України. Вважає, що ним не було пропущено строки на звернення до суду з даним адміністративним позовом, бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є триваючою та протиправною.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2021 року №29 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим же наказом вирішено виплатити:

- грошову компенсацію за 07 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік;

- грошову компенсацію за 07 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік;

- грошову компенсацію за 12 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік;

- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2019 рік;

- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2020 рік;

- грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2021 рік.

Грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України за 2021 рік не виплачувались.

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати: грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік протиправною, звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплатити позивачу належне грошове забезпечення.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що протиправна бездіяльність з боку відповідача по відношенню до позивача по нарахуванню та виплаті компенсації вартості неотриманого речового майна та грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік при звільненні останнього мала місце. Тому суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію вартості неотриманого речового майна та грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік. В частині вимог, що стосуються нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення за 2021 рік, суд відмовив у їх задоволенні.

Позивач рішення суду в частині відмови в задоволенні частини позовних вимог не оскаржує.

Колегія суддів переглядає законність рішення суду першої інстанції у даній справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача та погоджується з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині, враховуючи наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абзацем першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого п.2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до п.7 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Отже, компенсацію за невидане речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата Верховного Суду у справі №480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання рапорту про її виплату під час проходження служби, входить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначив, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Судом встановлено, що позивач подав рапорт про нарахування сум компенсації за невидане речове майно 13.01.2021 року (а.с.16), а 30.01.2021 року, його звільнено з військової служби і виключено зі списків особового складу. Тобто, позивач подав рапорт щодо виплати йому компенсаційних сум саме під час проходження служби.

Як вже зазначалося, згідно з пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.

У пункті 4 Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Наведені норми Порядку узгоджується з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, відповідно до якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, чинним законодавством України гарантоване речове забезпечення військовослужбовців та передбачено виплату їм при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, не отриманого під час проходження військової служби. При цьому, граничним строком виплати такої компенсації є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, враховуючи, що позивачем подано відповідний рапорт та те, що військовою частиною своєчасно не виплачені належні суми остаточного розрахунку при звільненні, суд дійшов вірного висновку про існування протиправної бездіяльності відповідача в частині не виплати позивачу компенсації вартості неотриманого речового майна.

Стосовно твердження відповідача, що позивачу не підлягає відшкодуванню грошова компенсація вартості за неотримане речове майно через відсутність календарної вислуги більше 5 років.

Оплата вартості пошиття предметів обмундирування та взуття, а також виплата грошової компенсації здійснюються за рахунок відповідних статей кошторису Міністерства оборони (абзац шостий пункту 4 Розділу ІІІ Інструкції).

Наказом Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306 "Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232", який набрав чинності 27.08.2019, пункт 4 Розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період доповнено абзацами 7 - 13.

Відповідно до абзацу десятого пункту 4 Розділу ІІІ вказаної Інструкції у редакції зі змінами, внесеними наказом Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306, під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі.

При цьому, ні стаття 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні постанова Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно", тобто нормативно-правові акти вищої дії по відношенню до наказу Міністерства оборони України (наказ від 10.06.2019 №306), не містили у собі норми, яка б обмежувала право військовослужбовця на отримання грошової компенсації речового майна, що підлягає видачі, календарною вислугою у 5 років.

За наведених обставин, суд відхиляє вказані доводи скаржника.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд обгрунтовано зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна, оскільки на саме відповідача покладено обов`язок здійснення відповідних нарахувань та проведення обрахунку суми такої компенсації.

Щодо вимог про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктом 3 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям виплачується грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Порядок №704) визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 Порядку №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

На підставі п.1 Розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (в редакції від 07.06.2018, далі - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.2 Розділу ХХІІІ Порядку №260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

З матеріалів справи, вбачається, що 06.01.2021 ОСОБА_1 звернувся із рапортом, який зареєстровано за №78 від 08.01.2021 до командира військової частини НОМЕР_1 , щодо надання щорічної основної відпустки на 2 доби з 11.01.2020 по 12.01.2020, а також про виплати йому грошової допомоги для оздоровлення (а.с.13). Проте, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №10 від 11.01.2021, який видано на підставі рапорту старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 (вх. №78 від 08.01.2021), не вирішено питання щодо надання останньому грошової допомоги для оздоровлення.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності допущеної бездіяльності, тоді як позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Оскільки Порядком №260 передбачено право позивача на отримання грошової допомоги для оздоровлення, то відповідачем протиправно не нарахована та не виплчена така грошова допомога.

Доводи скаржника, що використання ОСОБА_1 у період з 11.01.2021 по 12.01.2021 свого права на отримання двох календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік, у розумінні Закону №2011-ХІІ та Порядку №260, не можна вважати як підставу (вибуття у другу частину невикористаної щорічної основної відпустки за минулі роки) для набуття позивачем права на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, оскільки позивач формально використав у 2021 році 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, термін яких значно менше другої частини невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, на яку позивач мав право в кількості 14 календарних днів, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач помилково трактує дані норми у засосуванні до спірної ситуації з позивачем.

Стосовно доводів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Спір у цій справі стосується невиплати при звільненні грошової компенсації неотриманого під час проходження служби речового майна та грошової допомоги на оздоровлення, тобто виплат, право на які позивач має відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

До того ж, у спірному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача, яка продовжувала тривати на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про виплату належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

На думку колегії суддів, позивач у даній справі не пропустив строки звернення до суду з даним адміністративним позовом, а отже у суду першої інстанції не було підстав для залишення позовної заяви без розгляду, про що стверджує відповідач в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновки суду першої інстанції не спростовують.

Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 420/11395/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак