Справа № 520/5690/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 р.Справа № 520/5690/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2023, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/5690/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 13.02.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської республіки ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 13.02.2023 № 8247 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС України в Харківській області суму сплаченого судового збору у розмірі 858,88.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції рішення в частині задоволених позовних вимог, ГУ ДМС України в Харківській області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване судове рішення у цій частині та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на правомірність свого рішення від 13.02.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , посилаючись на те, що за результатами перевірки, здійсненої ГВКР УСБ України в Харківській області матеріали стосовно позивача були повернуті до ГУ ДМС України в Харківській області із запереченнями стосовно імміграції позивача в Україну. Керуючись п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» , було ухвалено спірне рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію з інших підстав.

Позивач не погодився з доводами апеляційної скарги та подав відзив на неї, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, позивача (за участі перекладача), представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_2 , якому було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 від 13.04.2021 терміном дії до 01.05.2022, приймаючою стороною в Україні є ОСОБА_3 , з якою він зареєстрував шлюб 19.06.2019, що підтверджено свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_2 від 19.06.2029.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області від 13.02.2023 № 8247, ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну обґрунтований тим, що за результатами перевірки здійсненої ГВК УСБ України в Харківській області, відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію», громадянину Азербайджану ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погодившись з рішенням ГУ ДМС України в Харківській області, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення не є вмотивованим та обґрунтованим.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон № 3773).

Відповідно до п. 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773, у Законі терміни вживаються в такому значенні:

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію".

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Питання подання заяви про надання дозволу на імміграцію та пакет документів, необхідний для її розгляду визначені ст. 9 Закону України "Про імміграцію".

Як встановлено під час судового розгляду, позивач звернувся до ГУ ДМС в Харківській області 05.11.2021, перебуваючи в Україні на законних підставах та був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданою Лозівським відділом ГУ ДМС України в Харківській області (з терміном дії до 12.05.2022). Позивачем подав відповідну заяву та необхідний пакет документів, визначених ст. 9 Закону України "Про імміграцію". Підставою для надання дозволу на імміграцію позивач визначив те, що він має дружину громадянку України.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначені Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (надалі Порядок № 1983).

Відповідно до п. 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Згідно з п. 9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів:

до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію";

до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Інші центральні органи виконавчої влади відповідно до своєї компетенції у разі порушення клопотання про надання дозволу на імміграцію особам, імміграція яких становить державний інтерес, розглядають його у місячний термін і у разі позитивного висновку видають документ про підтримку такого клопотання.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку № 1983).

На виконання приписів Порядку № 1983 відповідач надіслав до відповідних органів, зокрема, ГВКР УСБ України в Харківській області матеріали справи ОСОБА_1 (а.с 87).

Вказана справа була повернута відповідачеві зі штампом ГВКР УСБ України в Харківській області про наявність заперечення стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на імміграцію відповідач, з посиланням на ст. 10 Закону України "Про імміграцію" вказав про наявність відповідного заперечення ГВКР УСБ України в Харківській області, зробленого за результатами перевірки.

Так, статтею 10 Закону України «Про імміграцію», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Вказаною нормою також визначено, що положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Як вбачається з висновку ГВКР УСБ України в Харківській області, обгрунтування такого рішення суб`єкту владних повноважень відсутнє.

В оскаржуваному рішенні, окрім загального посилання на приписи ст. 10 Закону України «Про імміграцію» не вказані конкретні підстави для відмови позивачеві у наданні дозволу на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що обсяг і зміст вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, без сумніву, залежить від конкретних обставин, які були предметом дослідження, але в будь-якому випадку у рішенні повинно відображатися те, чим саме ГУ ДМС України в Харківській області керувалося, оцінюючи наявність або відсутність обставин, що можуть зумовити втручання у право позивача на отримання дозволу на імміграцію, як особи, дружина якого проживає в Україні та має українське громадянство. При цьому вмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень набуває виняткового значення за умови прийняття рішення про відмові у наданні дозволу на імміграцію, зважаючи на правові наслідки такого рішення для особи.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 6 КАС України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Окрім цього, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно з яким державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на непідтвердженій належним чином інформації, незалежно від джерела її походження.

Однак, зі штампу ГВКР УСБ України в Харківській області на супровідному листі відповідача (а.с. 87 - зворот) неможливо встановити підстави таких заперечень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача ухвалено з порушеннями вимог ч.ч. 1, 3 ст. 2 КАС України, що виразилося у тому, відповідач не вказав конкретні обставини та підстави (як фактичні так і юридичні), які зумовили висновок про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію, що, у свою чергу, не дозволяє позивачеві вчинити дії на усунення таких обставин, а суду встановити дійсні мотиви ухвалення спірного рішення.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним і скасування рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 13.02.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України не надає оцінку позовним вимогам про зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову не переглядається.

Посилання апелянта на правомірність винесення рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайжанської Республіки ОСОБА_1 колегія суддів вважає необгрунтованими з вище зазначених підстав.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, у частині, що оскаржується, ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року по справі №520/5690/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 07.12.2023.