Справа № 260/3494/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 260/3494/21

адміністративне провадження № К/990/16357/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №260/3494/21

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_5

про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою адвокатки Волошин Любові Ярославівни, яка діє в інтересах позивачки - ОСОБА_1

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року (головуючий суддя: Качмар В.Я., судді: Большакова О.О., Мікула О.І.).

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - «ІНФОРМАЦІЯ_4»; правонаступник - ІНФОРМАЦІЯ_4), в якому просила суд:

- визнати наказ відповідача від 13 липня 2021 року №43 (по особовому складу державних службовців) незаконним і поновити позивачку на посаді провідного спеціаліста відділення призову ТЦК;

- стягнути з відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до дня поновлення на роботі.

Позов мотивований тим, що 13 липня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного спеціаліста відділення призову ТЦК наказом №43 на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 83 і пункту 1 та пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Своє звільнення позивачка вважає незаконним, адже роботодавцем не було дотримано вимог частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») і не запропоновано всіх наявних вакантних посад в установі, які існували на день звільнення, а також не було враховано її переважне право на залишення на роботі.

Тож, оспорюваний наказ позивачка вважає незаконним і таким, що порушує її трудові права.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 12 січня 2023 року, позов задоволено:

- визнано протиправним і скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 №43 від 13 липня 2021 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_4 з 14 липня 2021 року;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді провідного спеціаліста відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_4 з 14 липня 2021 року.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, а також не запропонував їй усі вакантні посади станом на дату звільнення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року і ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2023 року скасовано, та прийнято постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 та заяви ІНФОРМАЦІЯ_4 про роз`яснення судового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що звільнення позивачки відбулось у зв`язку із відсутністю можливості запропонувати їй відповідну рівнозначну або нижчу посаду.

До того, суд апеляційної інстанції встановив, що при звільненні позивачки 13 липня 2021 року роботодавцем була дотримана процедура належного персонального попередження ОСОБА_1 про можливе звільнення, не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Тож, не встановивши порушень у процедурі звільнення ОСОБА_1 , апеляційний суд відмовив у задоволення її позову.

Не погоджуючись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на нього.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів

У травні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року і залишити в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року.

В обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначила про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16 і від 9 липня 2020 року у справі №809/2894/13-а.

Верховний Суд ухвалою від 10 травня 2023 року відкрив касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У відзивах на касаційну скаргу відповідач і третя особа просять відмовити у її задоволенні, а постанову апеляційного суду залишити без змін. Відзиви обґрунтовані правильністю вирішення спору судом апеляційної інстанції із дотриманням норм матеріального і процесуального права.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

8 червня 2021 року ОСОБА_1 було попереджено про те, що відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 7 червня 2021 року №Д-321/1/дск з 8 липня 2021 року передбачається зміна штатів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та можливе скорочення посади ОСОБА_1 . Це попередження не містить будь-яких пропозицій щодо посад, на які може претендувати позивачка.

14 липня 2021 року відповідно до Директиви Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 9 червня 2021 року «Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22 червня 2021 року №3 «Про проведення організаційних заходів щодо переформування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Закарпатської області» та наказу військового комісара ОТЦК від 13 липня 2021 року №187 «Про введення в дію штатів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки» з метою нарощування системи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для проведення заходів мобілізації людських і транспортних ресурсів, здійснення призову громадян на строкову військову службу та організації заходів з реабілітації військовослужбовців, яких звільнено в запас, ТЦК переформовано в РТЦК.

На виконання вимог Спільної директиви та Директиви з 14 липня 2021 року введено в дію штат №43/071-55 - РТЦК (І розряду). Тобто, відбулась реорганізація ТЦК, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у РТЦК, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_7. До новоутворених, шляхом реорганізації, установ перейшли всі права та обов`язки ліквідованих установ (ТЦК, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у тому числі і щодо працевлаштування державних службовців.

Тож, у РТЦК виник обов`язок, щодо працевлаштування державних службовців ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ТЦК до РТЦК.

Згідно зі штатом №43/071-55 РТЦК мав вакантні посади провідних спеціалістів у І та II відділах, а тому, на підставі заяв головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , зазначених головних спеціалістів було переведено на нижчу посаду державної служби, а саме: ОСОБА_2 на посаду провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3 - провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_7.

Штатом №43/071-55 у РТЦК, який є правонаступником РТЦК, не передбачено посад провідних спеціалістів або інших (нижчих) посад державної служби. Тому посади провідних спеціалістів ТЦК не могли пропонуватись у зв`язку з їхньою відсутністю.

Наказом №43 ОСОБА_1 було звільнено з посади з 13 липня 2021 року на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 83 та пунктів 1 і 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», в зв`язку із проведенням організаційних заходів та у зв`язку зі зміною штату державних службовців.

26 вересня 2022 року наказом РТЦК (по особовому складу державних службовців) №41 параграф 2 Наказу №43 відмінено та викладено в наступній редакції: «на виконання вимог пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» в зв`язку з проведенням організаційних заходів та в зв`язку зі зміною штату державних службовців припинити державну службу та звільнити в зв`язку з реорганізацією 13.07.2021 ОСОБА_1 , Посада».

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 цього Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 83 вказаного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені, статтею 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою зазначеної статті (в редакції згідно із Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Верховним Судом ухвалою від 10 травня 2023 року було відкрито касаційне провадження за скаргою адвокатки Волошин Л.Я., яка діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 , на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Порядок проходження державної служби та підстави для її припинення врегульовано Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року (із змінами).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України №1285-ІХ від 23 лютого 2021 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», який набрав чинності 6 березня 2021 року) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну службу» посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

За визначенням у пункті 6 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей із врахуванням переважного права на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, є обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Одночасно, як виняток, суб`єктом призначення або керівником державної служби проводиться пропонування нижчої посади державної служби.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частини друга і третя статті 5 Закону України «Про державну службу»).

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В контексті цього питання варто зазначити про правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 січня 2023 року у справі №600/752/22-а.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».

Як вбачається з позовної заяви, а також касаційної скарги, ОСОБА_1 покликалась на своє переважне право на залишення на посаді, а також на його недотримання відповідачем у процедурі звільнення.

Зі змісту оскаржуваної постанову суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд передчасно встановив відсутність у відповідача можливості запропонувати позивачці інші посади ніж посаду головного спеціаліста.

З моменту введення в дію оновленого штатного розпису без проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, роботодавець не міг приймати рішення про звільнення якогось конкретного працівника.

В контексті порушеного питання варто зауважити, що з 14 липня 2021 року штатом №43/071-55 РТЦК мав вакантні посади провідних спеціалістів у І та II відділах, а тому, на підставі заяв головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3, зазначених головних спеціалістів було переведено на нижчу посаду державної служби, а саме: ОСОБА_2 на посаду провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3 - провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_7.

Між тим, апеляційний суд, встановивши відсутність у роботодавця аналогічних чи нижчих посад (зважаючи на їхнє зайняття вказаними особами на підставі їхніх заяв) не розглянув цю справу в аспекті наявності або відсутності у позивачки переважного права на залишення на роботі.

Тож, апеляційний суд, підтвердив законність звільнення позивачки, без детального аналізу її професійної та трудової діяльності, пільг та переваг порівняно з іншими працівниками на залишення на роботі, адже, як зазначалось, інших працівників було призначено на посади провідних спеціалістів.

Отже, при виборі та застосуванні норм права у сфері публічно-правових відносин, пов`язаних із припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до частини третьої статті 87 цього Закону, враховування переважного права на залишення на роботі, передбаченого статтею 42 КЗпП України та дотримання порядку вивільнення працівників, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України, судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 600/752/22-а.

Тож, Верховний Суд констатує, що судом апеляційної інстанції не було враховано указані правові висновки, а також висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які покликається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

Викладене дає підстави для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки судом апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову апеляційного суду належить скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги викладене у цій постанові й встановити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвокатки Волошин Любові Ярославівни, яка діє в інтересах позивачки - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року скасувати, а справу №260/3494/21 направити на новий апеляційний розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

………………….

………………….

………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду