Справа № 380/23748/23
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 рокусправа № 380/23748/23

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ), в якому просить:

визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування періодів роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 ОСОБА_1 на Спільному підприємстві товариства з обмеженою відповідальністю українсько-ліхтенштейнське "ЯВОС ЛТД" для підтвердження (обчислення) трудового стажу (стажу роботи);

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати період роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 ОСОБА_1 на Спільному підприємстві товариства з обмеженою відповідальністю українсько- ліхтенштейнське "ЯВОС ЛТД" для підтвердження (обчислення) трудового стажу (стажу роботи) ОСОБА_1 ;

здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 12.04.2023 на основі обчисленого трудового стажу (стажу роботи) з урахуванням періодів роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 у Спільному підприємстві товариства з обмеженою відповідальністю українсько-ліхтенштейнське "ЯВОС ЛТД".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Під час призначення пенсії відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період роботи у Українсько-ліхтенштейнському спільному підприємстві у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД» з 29.11.1993 до 15.12.1998, оскільки в записі про прийняття на роботу не вказано назву організації, запис при звільненні не завірено печаткою з кодом організації. Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Ухвалою від 16.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач 01.11.2023 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що позивачу з 12.04.2023 призначена пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення про призначення пенсії №58 від 17.04.2023. Страховий стаж позивача становить 32 роки 09 місяців 19 днів. До страхового стажу при обчисленні пенсії не враховано період роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 31.10.1098, оскільки в записі про прийняття на роботу не вказано назву організації; запис про звільнення не завірено печаткою з кодом організації. Рішення від 17.04.2023 про призначення пенсії позивачем не оскаржувалось. Позивачу було запропоновано для зарахування цього періоду до страхового стажу надати трудову книжку з виправленнями згідно Інструкції або документи, що містять відомості про підтвердження зазначеного періоду трудового стажу. За умови надання таких документів, питання обчислення страхового стажу буде переглянуто, проте такі документи до ГУ ПФУ у Львівській області не подавались.

02.11.2023 відповідач надіслав до суду копію трудової книжки позивача.

23.11.2023 позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій вказав, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення права на соціальний захист. Крім того, на думку позивача, не усі недоліки записів (заповнення) у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 позивач, ОСОБА_1 має наступний трудовий стаж:

-24.10.1980 прийнятий до цеху №27 учнем слюсаря механіко-збірних робіт на Львівське виробниче об`єднання «Мікроприлад»;

-15.01.1981 звільнений з заводу у зв`язку з вступом на навчання до школи ДТСААФ;

-01.09.1981 зарахований студентом 1 курсу ММФ;

-30.06.1986 закінчив навчання;

-04.09.1986 прийнятий на посаду старшого інженера з техніки безпеки праці до Львівського АТП;

-25.09.1987 звільнений з роботи у зв`язку з призовом до радянської армії;

-з 01.10.1987 до 25.10.1989 служив у армії СРСР;

-01.03.1990 прийнятий майстром з ремонту до Львівського заводу кінескопа;

-20.09.1990 звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП УРСР;

-24.09.1990 прийнятий інженером-технологом з обладнання до Промислово-торгового об`єднання «АвтоВАЗтехобслуговування»;

-11.05.1992 звільнений з посади за власним бажанням;

-23.05.1992 прийнятий головним інженером в ТОВ «Ромвін»;

-23.11.1993 звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України;

-29.11.1993 прийнятий на посаду старшого менеджера по збуту до Українсько-ліхтенштейнського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД»;

-25.12.1998 звільнений із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням;

-28.12.1998 прийнятий на посаду механіка в ТОВ «МАЛБІ»;

-27.12.1999 звільнений із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням;

-01.12.2000 прийнятий керівником відділу автозапчастин до ТОВ «КОМПАНІЯ ВЕЕМ»;

-31.05.2001 звільнений із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням;

-15.10.2001 прийнятий на роботу фахівцем з методів розширення ринку IV категорії Департаменту збуту;

-30.09.2003 звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України;

-16.10.2003 прийнятий на посаду заступника директора зі збуту до ПП «ЛЬВІВІНВЕСТАВТО»;

-26.01.2006 звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України;

-10.02.2006 прийнятий на посаду заступника директора до ТОВ «АРІАН»;

-31.12.2014 звільнений з посади заступника директора за згодою сторін;

-01.01.2015 прийнятий до ТОВ «ПАРК» на посаду менеджера;

-10.05.2017 звільнений з посади за згодою сторін;

-26.07.2018 прийнятий на посаду старшого механіка транспортної дільниці 134М м. Львів транспортного цеху відділу управління транспортом департаменту підтримки бізнесу;

-13.09.2018 звільнений з роботи за згодою сторін;

-02.11.2019 прийнятий на посаду менеджера зі збуту до ФОП ОСОБА_2 ;

-28.02.2019 звільнений з роботи за згодою сторін;

-11.06.2019 прийнятий на посаду інженера з охорони праці до ДНЗ «Львівське вище професійне училище дизайну та будівництва»;

-27.07.2020 звільнений з роботи за згодою сторін.

Рішенням №58 від 17.04.2023 позивачу призначено пенсію за віком з 12.04.2023 довічно з урахуванням страхового стажу 32 роки 9 місяців 19 днів. Як видно зі страхових даних, наявних в РЗО, загальний страховий стаж становить 37 років 10 місяців 20 днів.

Позивач звернувся до відповідача із запитом, у якому просив повідомити причини неврахування до його стажу роботи періоду з 29.11.1993 до 25.12.1998.

Листом від 07.06.2023 №15199-14795/Ф-52/8-1300/23 відповідач повідомив позивача, що до страхового стажу при обчисленні пенсії не враховано період роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 згідно записів №12 і №13 трудової книжки, оскільки в записі про прийняття на роботу не вказано назву організації, запис про звільнення не завірено печаткою з кодом організації.

Не погодившись із такою відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (надалі по тексту - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (надалі по тексту - Закон №1058-ІV).

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, громадянами України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як уже встановлено судом, підставою не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 29.11.1993 по 25.12.1998 стала відсутність в записі про прийняття на роботу назви організації, а також те, що запис про звільнення не завірено печаткою з кодом організації.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58).

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Системний аналіз вищезазначених положень дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Більше того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Суд також звертає увагу на те, що Закон України від 27.03.1991 № 887-XII «Про підприємства в Україні», який був чинний у спірний період виконання позивачем трудових обов`язків, не покладав на суб`єктів господарювання обов`язку використання печаток з кодом організації, а лише з її найменуванням. Також Інструкція №58 не покладала обов`язків завірення записів у трудовій книжці печаткою саме з кодом організації. Також у записах у трудовій книжці №12 і №13 вказано підстави прийняття позивача на роботу та звільнення його з роботи. Записи завірені підписом директора підприємства та скріплені печаткою.

Суд наголошує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірні періоди трудової діяльності позивача відповідач не надав.

Також, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про отримання допомоги по безробіттю та здійснення трудової діяльності на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Відтак спірний період роботи позивача у Українсько-ліхтенштейнському спільному підприємстві у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД» з 29.11.1993 до 25.12.1998 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням обставин справи суд приходить до висновку що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 12.04.2023, зарахувавши до страхового стажу період роботи у Українсько-ліхтенштейнському спільному підприємстві у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД» з 29.11.1993 до 25.12.1998.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

На підставі ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу УІІ Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 29.11.1993 до 25.12.1998 на Українсько-ліхтенштейнському спільному підприємстві у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) здійснити перерахунок з 12.04.2023 ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 29.11.1993 до 25.12.1998 на Українсько-ліхтенштейнському спільному підприємстві у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯВОС ЛТД».

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073 (тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна