Справа № 380/11359/23
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 рокусправа № 380/11359/23
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м.Львові, в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023 №60-ОД «Про результати службового розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 » в частині невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» за листопад 2022 року, провести коригування;

- зобов?язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 30000 грн. за листопад 2022 року пропорційно в розрахунку на місяць, з урахуванням проведеного коригування.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 21.06.2022 позивач отримав поранення внаслідок обстрілу в районі населеного пункту Лоскутівка, після якого довготривалий час проходив лікування та 14.11.2022 отримав направлення №17530 на консультацію у КПД ВМКЦ ЗР м. Львова з діагнозом: IXC, стабільна стенокардія напруги, атеросклеротичний кардіосклероз. В січні 2023 року відповідачем було повідомлено позивача, що до його грошового забезпечення за січень 2023 року не було включено додаткову винагороду у розмірі 30000 грн., на підставі наказу командира військової частини №60-ОД від 10.01.2023.

В подальшому, на звернення позивача, йому було повідомлено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №338-АД від 03.02.2023 здійснено нарахування додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 військовослужбовцю ОСОБА_1 за січень 2023 року в сумі 30000 грн. Згідно наказу №60-ОД від 10.01.2023 у січні 2023 року було здійснено коригування виплаченої додаткової винагороди за листопад 2022 року та утримано частину виплаченої додаткової винагороди в розмірі 7000 грн. в січні 2023 року. Також, надано відповідний наказ про результати службового розслідування з якого вбачається, що підставою для позбавлення позивача додаткової винагороди за листопад 2022 року є відмова позивача виконувати бойове розпорядження відповідача.

Позивач вказує, що у позивача не відбирались пояснення і йому не пропонувалось їх надати; також його не повідомлено про проведення щодо нього службового розслідування, як і не зазначено причин, які перешкоджали це зробити. Наведене дає підстави для висновку, що в ході службового розслідування не вчинено дій, передбачених Порядком №608, спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом?якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; не відбирались пояснення; не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення. При цьому, позивач звертає увагу, що у спірний період часу, він перебував на лікуванні, відповідно до направлення відповідача від 14.11.2022. Тобто, він не міг відмовитись від виконання наказу, так як перебував на лікуванні, що свідчить про невідповідність висновків службового розслідування дійсності. Також зазначає, що ні Кримінальним кодексом України, ні іншими Законам України, не передбачено такий вид адміністративного стягнення для військовослужбовців як обмеження у виплаті додаткової винагороди (до того ж його правова природа взагалі не визначена в порядку ст. 92 Конституції України), його застосування є незаконним ні як в якості основного виду стягнення, ні як додаткового.

Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 29.05.2023 позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків, а саме десять днів з дня вручення цієї ухвали. У встановлений строк позивач виконав ухвалу суду.

Ухвалою від 12.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовну посилаючись на те, що 14.11.2022 на ім?я командира Військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт від №55186кп від тимчасово виконуючого обов?язки командира 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , в якому він повідомив про відмову від виконання бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 №1426 від 12.11.2022 щодо убуття в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_4 .

На підставі рапорту командиром Військової частини НОМЕР_1 було призначене відповідне службове розслідування, в ході проведення якого підтверджено факт відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зокрема і ОСОБА_1 , про що складено акт службового розслідування №1786 від 10.01.2023 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023 №60-ОД «Про результати службового розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону». Відповідач звертає увагу, що направлення на консультацію, про яку вказує позивач, було видано 14.11.2022 (в день доведення бойового розпорядження), тимчасово виконуючим обов?язки начальника медичної служби Військової частини НОМЕР_1 в приміщенні медичної роти на території військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , що унеможливлювало його перебування на лікуванні в лікувальному закладі, оскільки на консультацію позивач мав вибути наступного дня після отримання направлення. Письмове пояснення військовослужбовець відмовився надати посилаючись на статтю 63 Конституції України. Факт невиконання бойового наказу службовим розслідуванням підтверджено та встановлено, накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» та позбавлено додаткової винагороди та премії згідно чинного законодавства, яке розписано у наказах на завершення службових розслідувань. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Із змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023 №60-ОД «Про результати службового розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону» судом встановлено, що 12.11.2022 командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано бойове розпорядження №1426 щодо убуття в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №1687-АД від 17.11.2022 тимчасово виконуючим обов`язки командира з механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 проведено службове розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдата ОСОБА_1 .

Приводом і підставою для службового розслідування став рапорт тимчасово виконуючого обов?язки командира 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 вхідний №55186 від 14 листопада 2022 року. В рапорті повідомлено про відмову виконання вимог бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 №1226 від 12.11.2022 щодо вибуття в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдата ОСОБА_1 .

Вказаним вище наказом від 10.01.2023 №60-ОД «Про результати службового розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону» також постановлено, зокрема:

- службове розслідування вважати завершеним, а факт відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 вважати встановленим;

- помічнику командира Військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби відповідно до пункту 10.7 Доручення Міністра оборони України №912/3/29 від 23 червня 2022 року за не виконання вимог бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 листопада 2022 року №1463, не виплачувати додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів від лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» солдату ОСОБА_1 за листопад в повному обсязі, провести корегування;

- за порушення військової дисципліни та неналежне виконання службових обов?язків, а саме за порушення статей 9 11, 12, 16, 49, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, статей 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил. України, на підставі статті 92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА» на солдата ОСОБА_1 ;

- командиру 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 : підготувати повідомлення про скоєння правопорушення солдатом ОСОБА_1 , та разом з матеріалами службового розслідування направити для подальшого прийняття правового рішення до Державного бюро розслідувань, яке знаходиться у місті Львові за адресою: вулиця Кривоноса, 6;

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2023 №4282вих, у відповідь на адвокатський запит від 14.03.2023, повідомлено представнику позивача, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_4 №338-АД від 03.02.2023 здійснено нарахування додаткової винагороди передбаченої Постановою КМУ №168 від 20.02.2022 військовослужбовцю ОСОБА_1 за січень 2023 року в сумі 30000,00 грн. Згідно наказу №60-ОД від 10.01.2023 у січні 2023 року було здійснено коригування виплаченої додаткової винагороди за листопад 2022 року та утримано частину виплаченої додаткової винагороди в сумі 7000,00 грн. в січні 2023 року.

Не погоджуючись з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023 №60-ОД, в частині притягнення ОСОБА_1 до відоповідальності, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону. Тотожнє положення викладено і в п.1. ч.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Правовою основою зазначеного обов`язку є Конституція України, Закони України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про оборону України», «Про збройні сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також інші закони України, а також прийняті відповідно до них Укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України.

У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України відповідно до п.21 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» згідно з Указом Президента України в Україні введено воєнний стан, який триває дотепер.

Указ затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею 1 Закону №2232-XII встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону №2232-XII).

Частиною 1 ст.2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV від 24.03.1999 затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно з ст. 7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі ст.48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтею 84 Дисциплінарного статуту серед іншого, передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно з ч. 1 ст. 106 Дисциплінарного статуту усі заохочення та дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, у тому числі і заохочення, оголошені командиром усьому особовому складу підрозділу (команди), військової частини, заносяться у тижневий строк до службової картки військовослужбовця (додаток 3 до цього Статуту).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини) (ч.2 вступу Статуту внутрішньої служби).

Згідно з ст. 6 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Абзацами 2, 4 ст.11 Статуту внутрішньої служби передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Відповідно до ст.16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 30 Статуту внутрішньої служби визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Згідно зі ст.ст. 129,130 Статуту внутрішньої служби внутрішній порядок - це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної діяльності, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом.

Внутрішній порядок досягається: глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України; чіткою організацією бойової підготовки; зразковим бойовим чергуванням та несенням служби добовим нарядом; неухильним виконанням розпорядку дня; додержанням правил експлуатації озброєння, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів, створенням у місцях розташування військовослужбовців умов для їх повсякденної діяльності, життя й побуту, що відповідають вимогам статутів Збройних Сил України; цілеспрямованою виховною роботою, поєднанням високої вимогливості командирів (начальників) з постійною турботою про підлеглих у додержанні їх прав, задоволенні потреб і зміцненні здоров`я; додержанням вимог пожежної безпеки, а також проведенням заходів щодо охорони довкілля в районі діяльності військової частини.

Згідно з ст.ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Отже, аналізуючи наведені норми, суд приходить до переконання, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими ст.48 Дисциплінарного статуту. При цьому, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Так, як встановлено судом вище з матеріалів справи, у зв`язку з відмовою виконати вимоги бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 №1226 від 12.11.2022 щодо вибуття в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдатом ОСОБА_1 , згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2022 №1687-АД, тимчасово виконуючим обов`язки командира 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 було проведено службове розслідування.

За результатами проведення службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 винесено наказ від 10.01.2023 №60-ОД «Про результати службового розслідування для з?ясування причин та умов відмови вибувати в район виконання завдань військовослужбовців 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 », яким зокрема постановлено:

- помічнику командира Військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби відповідно до пункту 10.7 Доручення Міністра оборони України №912/3/29 від 23 червня 2022 року за не виконання вимог бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 листопада 2022 року №1463, не виплачувати додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів від лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» солдату ОСОБА_1 за листопад в повному обсязі, провести корегування;

- за порушення військової дисципліни та неналежне виконання службових обов?язків, а саме за порушення статей 9 11, 12, 16, 49, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, статей 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил. України, на підставі статті 92 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА» на солдата ОСОБА_1 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог, зокрема вказує, що після отримання поранення у червні 2022 року довготривалий час проходив лікування та отримав 14.11.2022 направлення №55165 на консультацію КАПД ВМКЦ ЗР м. Львова. Діагноз: ІХС, стабільна стенокардія напруги Атеросклеротичний кардіосклероз. Зазначає, що у спірний період часу він перебував на лікуванні, та не міг відмовитися від виконання бойового наказу, що свідчить про невідповідність висновків службового розслідування дійсності.

З даного приводу суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази проходження позивачем лікування в період з червня 2022 року по 14.11.2022 та/або результати огляду позивача на ВЛК після поранення. Також, відсутні докази проходження лікування після отримання направлення, а саме з 14.11.2022.

Згідно ст.254 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Статтею 255 Статуту внутрішньої служби передбачено, що амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини.

Відповідно до ст.257 Статуту внутрішньої служби висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб.

В той же час, ст.260 Статуту внутрішньої служби передбачає, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини.

У разі необхідності надання особі екстреної медичної допомоги у відповідності до Закону України «Про екстрену медичну допомогу», кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право звернутися за отриманням екстреної медичної допомоги до найближчого відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги чи іншого закладу охорони здоров`я, який може забезпечити надання такої допомоги.

Отже, у випадках, коли військовослужбовець потребує екстреної (невідкладної) медичної допомоги, він має право самостійно звернутися за медичною допомогою до найближчих закладів охорони здоров`я, в тому числі, зателефонувавши до служби екстреної медичної допомоги за телефоном 103. При цьому військовослужбовець повинен повідомити медичним працівникам про те, що він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та доповісти безпосередньому командиру (начальнику).

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до лікарень за медичною допомогою, потребував стаціонарного лікування або екстреної (невідкладної) медичної допомоги. В матеріалах справи є лише направлення від 14.11.2022, яке свідчить, що позивач мав намір здійснити дії щодо відвідування лікарів.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що направлення №55165 на консультацію до КАПД ВМКЦ ЗР м. Львова, видане ОСОБА_1 в день доведення бойового розпорядження, а саме 14.11.2022.

Отже, позивач станом на момент доведення бойового розпорядження (14.11.2022) не мав документів, які свідчать про його обмежену придатність до військової служби, чи неможливість виконання бойового розпорядження.

Відсутні й в матеріалах справи документи, які свідчать про огляд ОСОБА_1 після 14.11.2022 та докази доведення до безпосереднього командира про необхідність термінового проведення медичного огляду та неможливість у зв`язку з цим виконання бойового розпорядження від 12.11.2022.

Вказані вище в сукупності обставини, виключають в даному випадку поважні причини невиконання бойового розпорядження щодо вибуття в район виконання завдань ОСОБА_1 .

Більш того, суд зазначає, що позивач міг виконати бойове розпорядження шляхом вибуття в район виконання завдань, а в подальшому звернутися до медичної роти чи до безпосереднього керівника з рапортом щодо необхідності відвідування військово-лікарської комісії для отримання довідки, однак позивачем вказані дії вчинені не були.

Таким чином, докази, що є у справі, не підтверджують того, що в день доведення бойового розпорядження у позивача були поважні причини для невиконання такого.

В обґрунтування позову позивач також зазначає, що його не повідомляли про проведення службового розслідування, у нього не відбиралися пояснення.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №1.380.2019.000616, пунктом 2 розділу IV Порядку №608 визначено права осіб, що проводять службове розслідування, зокрема, отримувати письмові пояснення, запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування. Отже, витребування пояснень при проведенні службового розслідуванні не є обов`язком для особи, що проводить його.

Пунктом 1 Розділу IV Порядку №608 встановлено обов`язок для особи, що здійснює службове розслідування, розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню.

Проте, докази того, що позивач звертався із рапортом щодо надання пояснень, при проведенні службового розслідування в матеріалах справи відсутні. Як зазначив відповідач, позивач відмовився від надання письмових пояснень, посилаючись на статтю 63 Конституції України.

Таким чином, позивач самостійно створив умови, які перешкоджали наданню відповідних пояснень.

При цьому, пунктом 3 цього Розділу визначено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Тобто, як витребування пояснень при проведенні службового розслідуванні, так і запрошення до місця проведення службового розслідування, не є обов`язком для особи, що проводить його.

При цьому, право військовослужбовця на ознайомлення з актом службового розслідування не кореспондує обов`язок особи, яка проводить таке розслідування, направляти (надавати) екземпляр акта військовослужбовцю, що потребує вчинення ним активної дії з метою реалізації цього права у вигляді звернення з відповідною заявою (рапортом).

Так, у постанові від 28.02.2020 у справі № 826/16420/18 Верховний Суд зауважив, що з урахуванням відсутності законодавчо визначеного обов`язку відповідача надати примірник акта про проведення службового розслідування під розписку військовослужбовцю, щодо якого проведено службове розслідування, реалізація права, передбаченого пунктом 3 розділу IV Порядку № 608 стосовно права на ознайомлення з актом службового розслідування, може бути здійснена шляхом надання військовослужбовцю примірника акта за його заявою (п. 58 постанови).

При цьому, у цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що допущені окремі процедурні порушення під час проведення службового розслідування не є такими, що мають вплив на висновки службового розслідування та не можуть бути підставою для визнання протиправним пункту оскаржуваного позивачем наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Верховний Суд в постанові від 18.02.2021 у справі №1.380.2019.000616 також зауважив, що надання пояснень військовослужбовцем є лише одним з джерел отримання інформації, необхідної для встановлення обставин в межах службового розслідування, однак відсутність таких не перешкоджає проведенню службового розслідування та, за умови дотримання вимог щодо всебічності, повноти, своєчасності та об`єктивності проведення службового розслідування, притягненню військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, для притягнення до дисциплінарної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Отже, щодо доводів позивача про те, що під час службового розслідування у нього не відібрали пояснень, суд зазначає, що у позовній заяві не наведено жодних доводів у контексті того, що вказана обставина призвела до необ`єктивного чи неправильного встановлення обставин під час проведення службового розслідування.

Більше того, суду звертає увагу, що позивач оскаржує наказ від 10.01.2023 №60-ОД виключно в частині пункту 5, яким позбавлено його додаткової грошової винагоди. Але позивач не оскаржує пункт 6 наказу, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».

Щодо аргументів позивача про неможливість позбавлення його додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168), суд зазначає таке.

Так, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Абзац 3 пункту 1 Постанови №168 вказує, що виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Водночас, пунктом 21 Постанови №168 встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Крім того пунктом 17 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260 від 07.06.2018 (далі Порядок №260) встановлено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

25 березня 2022 року Міністром оборони України було прийнято рішення про врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, яке того ж дня телеграмою доведено до відома, в тому числі, командирів (начальників) військових частин, установ.

Пунктом 10 вказаного рішення встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн. або 30000,00 грн. не включаються, зокрема, ті військовослужбовці, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за той місяць, у якому здійснено таке порушення, а також ті, у діях (бездіяльності), яких є ознаки кримінального або адміністративного правопорушення.

Зазначене положення кореспондує з п. 14 розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку №260 в редакції, чинній з 31.01.2023, згідно з яким до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які, зокрема відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Таким чином, чинним законодавством не передбачено прийняття окремого рішення щодо позбавлення військовослужбовця додаткової винагороди. Реалізація такого рішення знаходить своє відображення в тому, що до наказу про виплату додаткової винагороди військовослужбовець, який допустив порушення, не включається.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, у випадку відмови військовослужбовця виконувати бойові накази (розпорядження), такий не включається до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень.

Щодо доводів позивача про те, що перелік видів дисциплінарних стягнень є вичерпним і додатковому розширенню не підлягає, а тому застосування такого виду дисциплінарного стягнення як позбавлення додаткових доплат до грошового забезпечення не передбачено нормами Дисциплінарного статуту, суд зазначає, що за відмову виконувати бойовий наказ (розпорядження) на позивача накладено лише одне дисциплінарне стягнення, передбачене п. «в» ст. 46 Дисциплінарного статуту - «сувора догана».

Водночас, відповідно до статті 27 Дисциплінарного статуту військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Відтак, в даному випадку позбавлення додаткової винагороди військовослужбовця є похідним від накладення стягнення та встановлення факту невиконання бойового наказу (розпорядження) командира Військової частини і не є накладенням подвійного стягнення, або ж накладенням стягнення, не передбаченого Законом.

Підсумовуючи вищенаведене, необхідно зазначити, що згідно положень чинного законодавства, військовослужбовець повинен дотримуватись покладених на нього вимог, в тому числі етичного та морального змісту, як в робочий час, так і в час відпочинку, що передбачено вимогами Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, та уникати вчинення дій, які б могли викликати негативну суспільну думку населення відносно підрозділів Збройних Сил України та спричинити суспільний резонанс.

Таким чином, враховуючи наведене вище, під час розгляду справи посилання позивача про протиправність та незаконність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розмірі 30000 гривень за листопад місяць 2022 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Враховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяБратичак Уляна Володимирівна