Справа № 380/9243/23
Суддя: Кисильова Ольга Йосипівна
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/9243/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за не використані позивачем дні відпустки за 2017 - 2021 роки у кількості 155 днів;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за не використані дні відпустки за 2017-2021 роки в кількості 155 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 20.01.2022.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу в Національній поліції України. 20.01.2022 полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Стрийського районного управління поліції - начальника слідчого відділення ГУНП, звільнено зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Однак, на день звільнення позивача зі служби в поліції, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки за 2017- 2021 роки у кількості 155 днів (2017 рік - 30 днів основної, 15 днів додаткової; 2018 рік - 15 днів додаткової; 2019 рік - 30 днів основної, 15 днів додаткової; 2020 рік - 20 днів основної та 15 додаткової; 2021 рік - 15 днів додаткової відпусток).

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки це порушує його законні права та інтереси, що підлягають захисту в судовому порядку.

Із наведених підстав просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою від 04.05.2023 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).

Ухвалою від 22.05.2023 відмовлено Головному управлінню Національної поліції у Львівській області у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

24.05.2023 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову, з огляду на таке.

Обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки у наказі про звільнення.

У наказі про звільнення від 20.01.2022 № 30 о/с відсутні відомості про невикористані дні відпусток та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпусток. Разом з тим, позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 20.01.2022 № 30 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого відповідачем проводилась виплата коштів, не оскаржив, відтак, наказ № 30 о/с є чинним.

Також зазначає, що Головне управління НП у Львівській області не позбавляло позивача права на відпустку, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки за попередні роки законом не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Зауважує, що Головне управління НП у Львівській області є бюджетною установою, фінансування якої передбачено лише на поточний календарний рік.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, відповідач стверджує, що відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку за 2017-2021 роки, а тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30.01.2022 № 30 о/с "Про особовий склад" полковник поліції ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

У своєму листі ГУ НП у Львівській області вказало:

"…відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", вся інформація та накази за періоди 2015-2019 роки були знищені, згідно Акту про вилучення та знищення документів під час введення воєнного стану в Україні від 26.02.2022 № 89/01/10-2022. Тому надати інформацію та відповідні документи про надані та використані основні та додаткові відпустки ОСОБА_1 у період з 2017-2019 роки не надається можливим.

Одночасно зазначаємо, що за період проходження служби в ГУНП у Львівській області з 2020-2021 роки ОСОБА_1 належні такі відпустки, а саме:

- за 2020 рік - 30 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки;

- за 2021 рік - 30 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки.

Крім цього повідомляємо, що відповідно до обліків управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 за час проходження служби в ГУНІІ у Львівській області з 2020-2021 роки використав щорічні відпустки у кількості:

- за 2020 рік - частину щорічної оплачуваної основної відпустки

тривалістю 10 діб, з 01 по 10 жовтня 2020 року (наказ ГУНІ у Львівській області від 23.09.2020 № 159 о/c-в);

- за 2021 рік - щорічну оплачувану основну відпустку тривалістю 30 діб, з 07 липня по 05 серпня 2021 року (наказ ГУНП у Львівській області від 07.07.2021 № 101 o/c-B).

Невикористані дні щорічних відпусток за період з 2020-2021 роки становлять 50 діб, а саме:

- за 2020 рік у кількості 20 діб основної відпустки та 15 діб додаткової відпустки;

- за 2021 рік у кількості 15 діб додаткової відпустки".

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у Львівській області від 17.03.2023 № Д-22/Аз/05-13-223, наданого на адвокатський запит, ОСОБА_1 , згідно з рапортом від 14.09.2020 та наказу ГУНП у Львівській області від 23.09.2020 № 159 о/с-в, надано частину щорічної оплачуваної основної відпустки за 2020 рік, тривалістю 10 діб, з 01 по 10 жовтня 2020 року. Згідно з рапортом від 06.07.2021 та наказу ГУНП у Львівській області від 07.07.2021 № 101 о/с-в, надано частину щорічної оплачуваної основної відпустки за 2021 рік, тривалістю 30 діб, з 07 липня по 05 серпня 2021 року. Також у своєму листі ГУ НП у Львівській області вказало, що ОСОБА_1 за не використані основні та додаткові оплачувані відпустки за періоди 2020-2021 роки компенсація не виплачувалася.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2017-2021 роки в кількості 155 днів, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні обставини та положення законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма покладає на суб`єкт владних повноважень обов`язок діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначено Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У свою чергу, Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1 - 4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч. ч. 9, 10 та 11 вказаної статті, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

За правилами ч. 1, ч. 2 ст. 94 Закону № 580-VII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Разом з тим, критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських передбачені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно із абз. 7 і 9 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Системний аналіз наведеного правового регулювання дає підстави для висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, наведені у статті 92 Закону № 580-VIII, із аналізу якої слідує, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Таким чином, беручи до уваги наведені вище норми, суд вважає, що чинним законодавством не виключені випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Також, законодавством не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, із наведеного слідує, що у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що реалізується, у тому числі, шляхом отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними у році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч. ч. 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП та Закону № 504/96-ВР, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Суд відхиляє позицію відповідача, викладену у відзиві, відповідно до якої питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським при звільненні урегульовані спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.

Слід зазначити, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого у зазначеному вище рішенні суду та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Аналогічні висновки висловлені судовою палатою Верховного Суду також у постановах від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 у справі № 360/1362/20.

Також суд критично оцінює доводи відповідача про те, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення, а наказ про звільнення позивача від 20.01.2022 № 30о/с не містить цих відомостей, оскільки така поведінка відповідача свідчить про порушення ним вимог чинного законодавства, зокрема, положень Порядку № 260 та містить ознаки протиправної бездіяльності відповідача. Крім того, відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо зазначення кількості діб невикористаної відпустки.

Таким чином, при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової та основної відпустки.

Однак відповідач протиправно не виплатив позивачу таку компенсацію при звільненні.

Щодо кількості днів невикористаних відпусток за період 2017-2021 років, за які позивачу не нарахована та не виплачена грошова компенсація, суд враховує таке.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що за 2017-2021 не використав 155 днів відпустки, а саме:

- у 2017 році використав 30 днів щорічної та 15 додаткової відпусток за 2016 рік;

- у 2017 році позивач не використав ні щорічну основну, ні додаткову відпустки за 2017 рік;

- у 2018 році позивач не використав ні щорічну основну, ні додаткову відпустки за 2018 рік;

- у 2019 році позивач використав 30 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік;

- у 2020 році позивач використав 10 днів щорічної основної відпустки за 2020 рік;

- у 2021 році позивач використав 30 днів щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Натомість відповідач стверджує, що позивач не використав відпустку за 2020 рік у кількості 20 діб основної та 15 діб додатково; за 2021 рік у кількості 15 діб додаткової відпустки, загалом невикористана ОСОБА_1 відпустка за вказаний період складає 50 діб.

Щодо відпусток за 2017-2019 роки відповідач зазначив, що не має можливості надати інформацію та відповідні документи про надані та використані ОСОБА_1 основні та додаткові відпустки за період 2017-2019 років, оскільки вся інформація та накази за періоди 2015-2019 роки були знищені згідно Акту про вилучення та знищення документів під час введення воєнного стану в Україні від 26.02.2022 № 89/01/10-2022.

З приводу використання ОСОБА_1 у період з 2017-2019 років основних та додаткових відпусток, суд встановив таке.

17.03.2023 на адвокатський запит про надання інформації з приводу реалізації ОСОБА_1 права на відпустку в період 2015-2022 років, Головне управління НП у Львівській області надало відповідь, одночасно надавши заявнику копії рапортів позивача про надання відпусток.

Із доданих до матеріалів справи копій рапортів ОСОБА_1 суд встановив, що 30.07.2016 позивач звернувся до начальника ГУ НП у Львівській області із рапортом про надання щорічної оплачуваної відпустки за 2016 рік тривалістю 45 календарних днів (30 основної та 15 додаткової).

03.04.2017 позивач звернувся до начальника ГУ НП у Львівській області із рапортом про надання відпустки за 2016 рік тривалістю 25 календарних днів (10 основної та 15 додаткової).

20.02.2019 позивач звернувся до начальника ГУ НП у Львівській області із рапортом про надання частини невикористаної відпустки за 2018 рік тривалістю 15 календарних днів.

03.06.2019 позивач звернувся до начальника ГУ НП у Львівській області із рапортом про надання частини не використаної відпустки за 2018 рік тривалістю 15 календарних днів.

14.09.2020 позивач звернувся до начальника ГУ НП у Львівській області із рапортом про надання частини відпустки за 2020 рік у кількості 10 календарних днів, а 06.07.2021 із рапортом про надання частини відпустки за 2021 рік тривалістю 30 календарних днів.

Таким чином, із наведених вище рапортів суд встановив, що у 2016 році позивач використав повністю всю відпустку (30+15 діб).

У 2017 році, а саме 03.04.2017, позивач знову подав рапорт про надання відпустки за 2016 рік тривалістю 25 діб.

Беручи до уваги ту обставину, що позивач використав повністю відпустку за 2016 рік, суд вважає, що подавши 03.04.2017 рапорт про надання відпустки тривалістю 25 діб, відповідач допустив помилку у написанні року, за яку просить відпустку - 2016, оскільки фактично це була відпустка за 2017 рік.

Отже, дослідивши рапорти ОСОБА_1 про надання відпусток, суд встановив, що невикористаними позивачем фактично залишилося 130 діб відпустки: за 2017 рік - 20 діб (основна), за 2018 - 15 діб (основна), за 2019 - 45 діб (30 основна та 15 додаткова), за 2020 - 35 діб (20 основна та 15 додаткова), за 2021 - 15 діб (додаткова).

Жодних відомостей про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних основної та додаткової відпусток за вказані спірні роки відповідач суду не надав, як і не надав доказів знищення документів, які містять інформацію про використані ОСОБА_1 дні відпусток (Акт про вилучення та знищення документів під час введення воєнного стану в Україні від 26.02.2022 № 89/01/10-2022).

Суд зазначає, що частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 . 2 ст. 77 КАС України).

Відповідач у цій справі не скористався своїм правом щодо доведення правомірності своїх дій та відсутності бездіяльності за спірним предметом спору згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України, а також не виконав обов`язку доведення правомірності невиплати позивачу компенсації за невикористану відпустку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпусток тривалістю 130 діб є обґрунтованими, а встановлена судом бездіяльність відповідача суперечить положенням ч. 2 ст. 2 КАС України, відтак порушує права та законні інтереси позивача на отримання спірної компенсації за невикористані дні, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за не використані дні відпустки за 2017-2021 роки в кількості 130 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 20.01.2022.

Суд не здійснює розподілу судових витрат, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, вул. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) грошової компенсації за не використані дні відпустки за 2017 - 2021 роки у кількості 130 діб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області (79007, вул. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) грошової компенсації за не використані дні відпустки за 2017-2021 роки у кількості 130 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 20.01.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кисильова О.Й.