Справа № 600/3310/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/3310/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Фірма Альтаір до Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області про визнання протиправним і скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство Фірма Альтаір звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним і скасування рішення.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби України в Чернівецькій області від 19.12.2022 №00000/5475.

Позов обґрунтовано тим, що фактична перевірка була проведена із допущенням порушень чинного законодавства, а складений за результатами перевірки Акт фактичної перевірки містить непідтверджену інформацію, відповідно і оскаржуване податкове повідомлення рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач зауважує, що у наказі про проведення перевірки відсутнє посилання на фактичну підставу, що зумовила призначення такої перевірки, а саме на наявність інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, як свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Крім цього, позивач вважає, що використання податкової інформації та документів, в тому числі даних СОД РРО за минулі періоди передбачено виключно під час проведення документальних і камеральних перевірок. Так, перевірка РРО за минулий період часу (починаючи з 01.07.2022 року) носить характер документальної перевірки, а тому такі дії не можуть вчинятися в рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій. При цьому, отримання інформації з власних програм контролюючого органу за попередні періоди не є предметом фактичної перевірки, що здійснюється за місцем проведення господарської діяльності. Відтак, порушення, зазначені у Акті фактичної перевірки, встановлені не в порядку і не у спосіб, що передбачений законом, за минулий період, а не за час проведення фактичної перевірки, а отже такий Акт фактичної перевірки не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням. В обґрунтування протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивач також вказував, що при застосуванні до позивача фінансових санкцій у вигляді штрафу, підставою для нарахування таких є пункти 1 та 2 статті 17 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, при цьому пункт 2 статті 17 вказаного Закону було виключено; невід`ємна частина податкового повідомлення-рішення - Розрахунок штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за результатами фактичної перевірки підписаний не уповноваженою особою, що свідчить про невідповідність такого рішення вимогам закону щодо форми; незважаючи на імперативну норму Податкового кодексу України, відповідачем складене одне податкове повідомлення-рішення за різними за своєю правовою природою штрафними (фінансовими) санкціями, що також свідчить про невідповідність закону щодо форми. Також Приватне підприємство Фірма Альтаір звертало увагу суду на те, що відповідачем не надано доказів, зібраних під час проведення фактичної перевірки про реалізацію позивачем алкогольного напою без видачі розрахункового документа та про реалізацію позивачем в період з 01.07.2022 по 30.11.2022 року алкогольних напоїв без зазначення штрихового коду марки акцизного податку у розрахунковому документі. Вважає позовні вимоги обґрунтованими, просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 26 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Не погоджуючись з адміністративним позовом, відповідач подав до суду відзив, в якому зазначав, що у пред`явлених посадовими особами контролюючого органу при проведенні фактичної перевірки Приватного підприємства Фірма Альтаір зазначено усі необхідні реквізити у відповідності до статті 81 Податкового кодексу України. Позивач дійшов помилкового висновку, що розрахунок штрафних санкцій підписано не уповноваженою особою, оскільки згідно пункту 86.5 статті 86 Податкового кодексу України Акт підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, відтак Розрахунок штрафних (фінансових) санкцій, який є невід`ємною частиною Акту фактичної перевірки, підписаний посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку. Проведеною фактичною перевіркою Приватного підприємства Фірма Альтаір встановлено відсутність обов`язкового реквізиту фіскального чеку, а саме цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку, зокрема, в їдальні за адресою: м. Чернівці, площа Театральна,6 встановлено реалізацію алкогольних напоїв через ПРРО (фіскальний номер ) без цифрового значення штрихового коду (серія та номер) марки акцизного податку в фіскальних чеках на загальну суму 36685,00 грн, в порушення розділу 2 пункту 2 Положення №13 Про форму і зміст розрахункового документу. Так, в акті перевірки за період 01.07.2022 по 30.11.2022 року зафіксований факт реалізації через ПРРО алкогольних напоїв без цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку на загальну суму 36685,00 грн, і вказані відомості з інформаційно аналітичної системи АІС Податковий блок є належним доказом в розумінні статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак, винесене податкове повідомлення-рішення від 19.12.2022 №00000/5475 є законним, з огляду на що відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позові, та вказано, що відповідачем не було дотримано вимог пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, відповідно до якого посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених Податковим кодексом України, зокрема копії наказу про проведення перевірки, в якому, окрім іншого, зазначаються підстави для проведення перевірки, визначені вказаним Кодексом. Під час прийняття рішення про проведення фактичної перевірки та оформленні відповідного наказу від 21.11.2021 року №1562-п, відповідач для належного визначення юридичної підстави, разом із відображенням підпункту відповідно статті ПК України, зобов`язаний був також вказати відповідну фактичну підставу (або отримання інформації про порушення, або здійснення визначених законодавством функцій, або за наявності сукупності підстав вказати обидві). Позивач вважає, що фактично незаконне призначення та проведення спірної фактичної перевірки порушує в першу чергу принципи верховенства та законності. Щодо аргументів відповідача стосовно відсутності процесуальних порушень в частині підписання розрахунку штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) не уповноваженою особою контролюючого органу, то обґрунтування вказаного твердження із посиланням на норми законодавства відповідачем не надано.

Від Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області до суду надійшли заперечення, в яких контролюючий орган наголошував, що відсутність конкретного визначення мети перевірки не повинні розглядатися як підстава для визнання спірного наказу протиправним, якщо зі змісту такого наказу видається за можливе ідентифікувати передбачену законодавством фактичну підставу для призначення відповідної перевірки. Так, згідно листа ДПС України №12358/7/99-00-07-04-02-07 від 13 жовтня 2022 року, в ході здійснення податкового контролю Департаментом податкового аудиту здійснено аналіз розрахункових документів проведених через РРО/ПРРО (дані СОД РРО) за 07-08 липня 2022 року у полі Назва товару яких присутні слова та/або частини слів пиво, горілка, водка, при цьому у графі для коду УКТЗЕД та/або назві товару відсутні коди УКТЗЕД, що відносяться до алкогольних напоїв. Вказане, в свою чергу і стало підставою для проведення фактичної перевірки Приватного підприємства Фірма Альтаір. Головне управління Державної податкової служби в Чернівецькій області вважає, що при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 19.12.2022 року №00000/5475 діяло обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття об`єктивного рішення, в межах наданих повноважень та у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим, підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відсутні.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Приватне підприємство Фірма Альтаір зареєстроване як юридична особа за місцезнаходженням: 58000, Чернівецька область, місто Чернівці, площа Театральна, буд. 6.

Керуючись статтею 19-1, пунктом 20.1 статті 20, підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80, підпунктами 69.2, 69.27 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України, 21.11.2022 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області прийнято наказ №1562-п Про проведення фактичної перевірки.

Цим наказом вирішено провести фактичну перевірку їдальні за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, буд. 6, суб`єкта господарювання ПП Фірма Альтаір, за період фінансово-господарської діяльності з 30.11.2019 року по 30.11.2022 року з питань здійснення контролю за дотриманням порядку проведення розрахункових операцій, готівкових розрахунків та розрахунків з використанням платіжних засобів, неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх з нульовими показниками, дотримання роботодавцем законодавства з питань укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, наявності ліцензій на провадження видів господарської, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, контролю за дотриманням вимог законодавства щодо встановлення державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки. Встановлено термін проведення тривалістю 10 діб з 21.11.2022 року по 30.11.2022 року.

Згідно направлень на перевірку від 21 листопада 2022 року №2501, 2500, фактичну перевірку ПП Фірма Альтаір доручено провести державним інспекторам відділу фактичних перевірок, управління податкового аудиту ГУ ДПС у Чернівецькій області Лісько А.В. та Крайник С.В.

30.11.2022 року ГУ ДПС у Чернівецькій області складено Акт (довідку) фактичної перевірки №4325/ж5/24-13-07-04/22844371, у якому вказано, що на момент проведення перевірки їдальня Каша маслом працювала, споживачі обслуговувалися, при реалізації коньяку 0,05 л за ціною 30,00 грн реєстратор розрахункових операцій не застосовувався, розрахунковий документ не видався. Також перевіркою встановлено і не забезпечено використання режиму попереднього програмування товарів (алкогольних напоїв) із зазначенням коду товарної під категорії згідно УКТЗЕД. А саме згідно інформаційно-аналітичної системи СОД РРО 07.07.2022 року встановлено реалізацію пива Kronenbourg 0,5 л кількості 2-х одиниць на суму 80,00 грн без коду УКТЗЕД. Таким чином, за перевіряємий період ПП Фірма Альтаір у їдальні Каша маслом за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6, згідно інформаційно-аналітичної системи СОД РРО Почекової інформації ФН ПРРО встановлено реалізацію алкогольних напоїв на загальну суму 36685,00 грн без зазначення цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку (серія та номер) при роздрібній торгівлі алкогольними напоями.

На підставі указаного акту фактичної перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.12.2022 року за №00000/5475, яким Приватному підприємству Фірма Альтаір нараховано штрафні санкції за порушення пунктів 1, 2, 11 статті 3 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг у розмірі 41815 грн.

Не погоджуючись із прийнятим суб`єктом владних повноважень рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених у ній вимог, позивач не погоджується та оскаржує прийняте відповідачем за результатом проведення фактичної перевірки податкове повідомлення-рішення від 19.12.2022 року №00000/5475. При цьому в обґрунтування його незаконності вказує про протиправність наказу на проведення фактичної перевірки та про порушення відповідачем вимог законодавства щодо проведення такої перевірки

У зв`язку з цим варто зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2020 у справі № 826/14123/18, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відступив від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року (справа № 804/1113/16), від 24 травня 2019 року (справа № 826/16221/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 820/850/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 820/11291/15), від 22 листопада 2019 року (справа № 815/4392/15) тощо.

Водночас судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформульований правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Отже, питання правомірності дій контролюючого органу щодо призначення і проведення перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову про оскарження рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17.

Таким чином, оскільки незаконність податкового повідомлення-рішення від 19.12.2022 року №00000/5475 позивач обґрунтовує, перш за все, протиправністю дій відповідача щодо призначення та проведення фактичної перевірки, за результатом якої прийнято оскаржуване рішення, то суд, беручи до уваги наведену вище правову позицію Верховного Суду, спочатку надає оцінку таким доводам позивача.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції на час призначення перевірки позивача).

Цим Кодексом передбачені функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 1.1 статті 1 ПК України).

Зокрема, підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За змістом пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Приписами підпункту 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.

Згідно пункту 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

З наказу відповідача від 21.11.2022 року №1562-п вбачається, що фактична перевірка позивача призначена на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Так, згідно підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Відповідно до підпункту 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України підставою для проведення фактична перевірки є наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Отже, необхідними умовами для призначення фактичної перевірки на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України є отримання податкової інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про порушення платником податків законодавства щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій та про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету.

Відповідно до пункту 80.5 статті 85 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, ПК України закріплює таку обов`язкову вимогу щодо змісту наказу про проведення перевірки як необхідність відображення підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.

З обставин справи вбачається, що фактична перевірка позивача була призначена наказом від 21.11.2022 року №1562-п згідно підпунктів 80.2.2, 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України, без наведення фактичних умов для його застосування щодо зазначеного платника податків.

До того ж, у наказі від 21.11.2022 року №1562-п відповідач зазначив кілька окремих та самостійних підстав для проведення фактичної перевірки ПП Фірма Альтаір, але при цьому жодним чином не обґрунтував наявність підстав для перевірки, передбачених як підпунктом 80.2.2 так і підпунктом 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України, зокрема щодо отримання контролюючим органом в установленому порядку інформації про порушення платником податків тих вимог чинного законодавства, що підпадають під предмет фактичної перевірки.

Суд зауважує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав письмових та належним чином оформлених доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувала інформація від державних органів або органів місцевого самоврядування про порушення платником податків законодавства щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій про порушення ПП Фірма Альтаір вимог законодавства. При цьому у самому наказі про призначення перевірки, податковий орган не конкретизує суть порушення.

Поряд з цим, суд відхиляє доводи відповідача, про те, що фактична перевірка позивача була проведена у зв`язку з отриманням листа ДПС України №1235/7/99-00-07-04-02-07 від 13 жовтня 2022 року, оскільки про цей лист відсутня інформація у наказі від 21.11.2022 року №1562-п.

До того ж, вказаний лист надано відповідачем лише до заперечення, при цьому без зазначення причин неможливості подати такі докази разом із відзивом, як передбачено частиною третьою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім цього, зі змісту поданих заперечень вбачається, що відповідач і не заявляє клопотання про поновлення пропущеного строку на надання доказів, які ним не було подано до відзиву, відповідно до положень частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

А відтак, суд вважає, що вказаний лист не є допустимим доказом у розумінні статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки він був поданий з порушенням порядку подання доказів, встановленого статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Поряд з цим суд звертає увагу і на те, що у листі ДПС України №1235/7/99-00-07-04-02-07 від 13 жовтня 2022 року відсутні інформація саме про Приватне підприємство Фірма Альтаір, а додатки до цього листа, у разі їх наявності, відповідачем не подано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що приймаючи наказ про проведення фактичної перевірки позивача, контролюючий орган лише обмежився посиланнями на норми чинного законодавства, в тому числі норми Податкового кодексу України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків. Але при цьому відповідач жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність проведення перевірки цього товариства, наявність (отримання) якої саме інформації стало приводом для її проведення, а також не вказав мету перевірки, що має визначатися з підстав проведення перевірки.

На переконання суду, для призначення та проведення фактичної перевірки платника податків не достатньо вказати номер підпункту статті Податкового кодексу України, особливо якщо такий пункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки.

Подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №1440/2045/18.

Окрім цього, Верховний Суд у постановах від 11.07.2022 у справі № 120/5728/20-а та від 21.12.2022 у справі № 500/1331/21, звернув увагу на те, що формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі.

Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги відсутність в наказі ГУ ДПС у Чернівецькій області від 21.11.2022 року №1562-п будь-якого посилання на отриману відповідачем в установленому порядку інформацію про факти, які б свідчили про можливі порушення позивачем законодавства, враховуючи що наведені в наказі підстави проведення перевірки в ході розгляду справи не були доведені відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд приходить до висновку про незаконність призначення відповідачем наказом від 21.11.2022 року №1562-п фактичної перевірки Приватного підприємства Фірма Альтаір, що, у свою чергу, дає підстави для висновку про незаконність прийнятого за результатом її проведення й оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення від 19.12.2022 року №00000/5475.

Щодо доводів позивача про порядок виявлення податковим органом порушень, зафіксованих в акті (довідці) фактичної перевірки, та їх обґрунтованість, то суд зазначає наступне.

За змістом підпункту 75.1.3 пункту 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Отже, виходячи з буквального аналізу змісту норми підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України проведення фактичної перевірки вимагає чіткого з`ясування місця безпосереднього провадження платником податків конкретного виду діяльності та фактичного проведення цієї перевірки у такому місці або ж за місцем розташування тих чи інших об`єктів, які використовуються господарюючим суб`єктом у його діяльності, яка охоплюється предметом фактичної перевірки.

Натоміть, згідно приписів підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Тобто, на відміну від фактичної перевірки документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, а також отриманих податковим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків, що охоплюється предметом саме документальної перевірки: своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати податків та зборів. Натомість проведення фактичної перевірки не передбачає контролю за нарахуванням і сплатою податків.

Суд звертає увагу, що особливість фактичних перевірок та їх відмінність від усіх інших перевірок, які проводяться податковими органами, полягає у тому, що при їх проведенні перевіряються не бухгалтерські документи, а правильність фактичних дій (фактичного стану речей) суб`єкта підприємницької діяльності. Тому, така перевірка проводиться не за місцем розташування платника податку (місцем розташування органу управління), а саме за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 380/13375/21.

Як вбачається з матеріалів справи та акту (довідки) фактичної перевірки, контролюючий орган зафіксував порушення позивачем пункту 1, 2, 11 статті 3 Закону України від 06.07.95 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг (зі змінами та доповненнями) та абзацу третього статті 24 Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17 червня 2015, зокрема:

- не забезпечено використання режиму попереднього програмування товарів (алкогольних напоїв) із зазначенням коду товарної під категорії згідно УКТЗЕД. А саме згідно інформаційно-аналітичної системи СОД РРО 07.07.2022 року встановлено реалізацію пива Kronenbourg 0,5 л кількості 2-х одиниць на суму 80,00 грн без коду УКТЗЕД;

- згідно інформації інформаційно-аналітичної системи СОД РРО Почекової інформації ФН ПРРО 400036457 встановлено реалізацію алкогольних напоїв на загальну суму 36685,00 без зазначення цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку (серія та номер) при роздрібній торгівлі алкогольними напоями;

- встановлено, що деякі працівники, які надаються послуги з продажу їжі та алкогольних напоїв, працюють без повідомлення контролюючих органів.

При цьому у вказаному Акті не зазначено ні документів, на підставі яких податковим органом виявлено порушення, ні назви алкогольних напоїв, які, за твердженням відповідача, були реалізовані позивачем без зазначення цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку (серія та номер).

З обставин справи вбачається, що, притягуючи позивача оскаржуваним рішенням до фінансової відповідальності, зокрема, за порушення пункту 11 статті 3 Закону України №265/95-ВР, податковий орган керувався виключно відомостями з бази даних СОД РРО за період діяльності підприємства з 01.07.2022 по 30.11.2022 та Почекової інформації ФН ПРРО 400036457, відповідно до яких виявлено, що позивачем в період діяльності з 01.07.2022 по 30.11.2022 проводилось розрахункові операції без зазначення цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої.

До цього варто зауважити, що складання посадовими особами контролюючого органу акту фактичної перевірки із відображенням у ньому лише твердження про інформацію у базі даних СОД РРО є недостатнім і повинно здійснюватися шляхом повного фіксування та збирання всіх необхідних доказів на підтвердження обставин, що дають підстави для висновку про порушення платником податку вимог Закону №481/95-ВР.

Аналізуючи доводи позивача та враховуючи наведені висновки, суд погоджується з позивачем, що перевірка даних за минулий період часу носить характер документальної перевірки, а тому такі дії відповідача не можуть вчинятися в рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій, що фактично мало місце у даній ситуації.

Наведене додатково свідчить про необґрунтованість висновків відповідача, що слугували прийняттю оскаржуваного рішення.

Крім цього, суд звертає увагу і на доводи позову щодо складання оскаржуваного рішення.

Так, згідно пункту 5 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015 року (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/2825), податкове повідомлення-рішення складається за кожним окремим податком, збором та/або іншим зобов`язанням, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або разом зі штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), передбаченими Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією (штрафом) та пенею за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у тому числі за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Однак, Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області при застосуванні штрафних санкцій на підставі пункту 1 статті 17 Закону України від 06.07.95 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг (зі змінами та доповненнями) та пункту 7 статті 17 згаданого закону, тобто двох окремих штрафних санкцій, складено одне податкове повідомлення-рішення, чим порушено вказані вище норми.

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі №520/8836/18, окрім наведених вище висновків, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення. З урахуванням цього Суд касаційної інстанції зазначив про відсутність необхідності перевірки порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.

Отже, зміст висновків наведених постанов свідчить про те, що установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, що слугували підставою ухвалення суб`єктом владних повноважень індивідуальних актів, суд не може переходити, з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.

Відтак, доводи цього позову про недопущення позивачем порушень, вказаних у акті фактичної перевірки, та доводи відповідача про допущення позивачем таких порушень, оцінці не підлягають, оскільки вже не мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність податкового повідомлення-рішення від 19.12.2022 року №00000/5475. Натомість доводи відповідача є безпідставними, вони не спростовують доводів позову й не свідчать про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції №1245 від 09 травня 2023 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача і витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Поряд з цим в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, в якому відповідач просить суд відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Клопотання обґрунтовано тим, що представником позивача належним чином не підтверджено та необґрунтовано розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Так, право відповідача на звернення до суду з таким клопотанням передбачено частиною шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн, позивачем надано:

- розрахунок сум судових витрат, які Приватне підприємство «Альтаір» понесло до закінчення розгляду справи №600/3310/23-а;

- квитанція б/н від 15.08.2023 року у розмірі10000 грн.

При цьому, як вбачається з розрахунку сум судових витрат, сума 10000,00 грн складається з: - консультації - складання адвокатських запитів, заяв, тощо; - складання позовної заяви та інших процесуальних документів по справі.

Проаналізувавши зміст розрахунку сум судових витрат, які Приватне підприємство «Альтаір» понесло до закінчення розгляду справи, квитанцію б/н від 15.08.2023 року, суд вважає про підтвердження сплати позивачем адвокату витрат на суму 10000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Водночас, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає таке.

При визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, та беручи до уваги приписи частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого: дана справа відноситься до справ незначної складності; розгляд справи проведено в порядку письмового провадження; справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

При цьому суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім цього, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд погоджується із твердженнями відповідача, наведеними у клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу, про неспівмірність суми витрат на професійну правничу допомогу у цій справі зі складністю справи, ні зі значенням справи для сторони, ні з ціною позову, адже справа не містить як значної кількості доказів на підтвердження обставин, що підлягали встановленню для правильного вирішення спору, так і не потребувала вирішення складних правових питань у спірних відносинах.

Беручи до уваги зміст розрахунку сум судових витрат, які Приватне підприємство «Альтаір» понесло до закінчення розгляду справи, квитанцію б/н від 15.08.2023 року, вартість послуг наданих адвокатом Торган Л.М. - 10000,00 грн є значно завищеною. Такі дії не потребували витрат адвокатом значної кількості часу.

До того ж суд зауважує, що такі послуги як консультація, складання адвокатських запитів, заяв є тими необхідними діями, які передують складанню позовної заяви та інших процесуальних документів.

З огляду на викладене, суд погоджується із доводами відповідача про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 10000,00 грн. Тому, наявні підстави для зменшення суми витрат на оплату правничої допомоги адвоката у цій справі.

Враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, а також зважаючи на те, що: дана справа відноситься до справ незначної складності; позов містить одну вимогу майнового характеру; розгляд справи проведено в порядку письмового провадження без участі сторін; справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання - то суд приходить до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн.

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесенні останнім судові витрати у загальній сумі 7684 грн 00 коп. (5000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 2684 грн 00 коп. сплачений судовий збір).

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 грудня 2022 року за №00000/5475, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у Чернівецькій області відносно Приватного підприємства Фірма Альтаір.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Приватного підприємства Фірма Альтаір судові витрати у виді судового збору в розмірі 2684 грн 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 08 грудня2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач Приватне підприємство Фірма Альтаір (58000, м. Чернівці, площа Театральна, 6, ), відповідач Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Суддя О.П. Лелюк