Справа № 140/3807/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/3807/22 пров. № А/857/16392/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 140/3807/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

місце ухвалення судового рішення м. Луцьк
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїВ.В.Мачульський
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 140/3807/22 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 55 427,06 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста двадцять сім гривень шість копійок), без утримання податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судове рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що розрахунок з позивачем за весь час затримки повинен бути проведений не більш як за шість місяців, що відповідає нормам ч.1 ст.117 КЗпП. Разом з тим, судом першої інстанції в порушення норм матеріального права зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.08.2017 по 09.02.2022, що перевищує строк, зазначений у статті 117 КЗпП. Зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Вважає, що суд повинен застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, зокрема, визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, а саме: розмір простроченої заборгованості, період затримки виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових витрат працівника, дії працівника та роботодавця і спірних правовідносинах.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлена шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці в день звільнення не було виплачено індексацію грошового забезпечення, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтями 116-117 Кодексу законів про працю України, та стягнення середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку.

При цьому, враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати індексації грошового забезпечення (виплачений розмір яких становить 55474,37 грн.), а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 573 779,14 грн., що є непропорційним до розміру виплаченої суми, то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

Суд вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, у сумі 55 427,06 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу з лютого 2015 року по серпень 2017 року в Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.

Як слідує з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2017 № 164 «По строковій частині» солдата за контрактом ОСОБА_1 , радіотелефоніста центру зв`язку тилового пункту польового вузла зв`язку, звільнену з військової служби в запас за підпунктом «а» (жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 08.08.2017 року виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 140/9888/21, яке набрало законної сили, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.08.2017 із встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін.

На виконання вищевказаного рішення суду, відповідачем було перераховано позивачу 10.02.2022 кошти щодо виплати індексації грошового забезпечення в сумі 55474,37 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.10).

Позивачка вважає, що у нього наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому звернулася до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (тут і далі - в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як свідчать матеріали справи здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації з 10 січня 2016 року по 08 серпня 2017 виник більш ніж через чотири роки після звільнення позивача.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке:

«Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц».

Колегія суддів погоджується з тим, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції, що добре видно на прикладі цієї справи. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, яку, треба зауважити, ухвалено в часі пізніше, викладена в ній позиція не піддавалася зміні (відступу) й саме на неї повинні орієнтувалися суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір.

Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі досі підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З уваги на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, не допустив неправильного застосування статті 117 КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, зокрема, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

За текстом цього Рішення, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби. У такій ситуації - при вирішення спорів цієї категорії - застосовувалися положення загального трудового законодавства. Суди попередніх інстанцій теж дотрималися цього підходу, застосувавши положення статті 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02 лютого 2023 року по справі № 460/10582/21 та відповідні висновки викладені, у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У справі встановлено, що позивач звернулася з позовом щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2016 року. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 140/9888/21 задовольнив ці позовні вимоги. Обставини, встановлені зазначеним рішенням суду, не потребують доведення в цій справі, для вирішення якої має значення правова природа заборгованості, яку зобов`язав виплатити суд у справі №140/9888/21, і дата фактичного виконання цього рішення.

Виплата (10.02.2022 року) позивачці індексації грошового забезпечення на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 140/9888/21, є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при її звільненні (адже індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення її зі списків особового складу військової частини).

При цьому, суд першої інстанції підставно не застосував до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України з урахуванням внесених змін Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 року, щодо можливості виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не більш, як за шість місяців, оскільки як вбачається із матеріалів справи спірні правовідносини виникли до внесення вказаних змін у законодавство.

Відтак, у розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 09.08.2017 (позивача з 08.08.2017 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 09.02.2022 (остаточний розрахунок з позивачем проведено 10.02.2022) та становить 1646 календарних днів.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, колегією суддів ураховано, що сторонами не надано суду відомостей про суму виплачених коштів під час безпосереднього звільнення позивача зі служби, що в свою чергу унеможливлює проведення розрахунку з урахуванням критеріїв про які йдеться у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19д.

З урахуванням приведених обставин, колегією суддів ураховано правовий висновок, відображений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19 у яких зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача, яка передувала до дня звернення до суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: " https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish" облікова ставка Національного банку у період 1696 днів, а зокрема з 09.08.2017 року по 09.02.2022 року:

з 04.08.2017 року по 26.10.2017 12,5%

з 27.10.2017 року по 14.12.2017 13,5%

з 15.12.2017 року по 25.01.2018 14,5%

з 26.01.2018 року по 01.03.2018 16%

з 02.03.2018 року по 12.07.2018 17%

з 13.07.2018 року по 06.09.2018 17,5%

з 07.09.2018 року по 25.04.2019 18%

з 26.04.2019 року по 18.07.2019 17,5%

з 19.07.2019 року по 05.09.2019 17%

з 06.09.2019 року по 24.10.2019 16,5%

з 25.10.2019 року по 12.12.2019 15,5%

з 13.12.2019 року по 30.01.2020 13,5%

з 31.01.2020 року по 12.03.2020 11%

з 13.03.2020 року по 23.04.2020 10%

з 24.04.2020 року по 11.06.2020 8%

з 12.06.2020 року по 04.03.2021 6%

з 05.03.2021 року по 15.04.2021 6,5%

з 16.04.2021 року по 22.07.2021 7,5%

з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року 8%;

з 10.09.2021 року по 09.12.2021 року 8,5%;

з 10.12.2021 року по 20.01.2022 року 9%.

з 21.01.2022 року по 02.06.2022 року 10%

Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (55474,37 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 24040,36 грн:

12,5% річних/365 днів року = 0,034 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,034 %) х 79 днів ( з 09.08.2017 по 26.10.2017) = 1490,04грн;

13,5% річних/365 днів року = 0,037 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,037 %) х 49 днів (з 27.10.2017 року по 14.12.2017) = 1005,75грн;

14,5% річних/365 днів року = 0,040 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,040 %) х 42 дні (з 15.12.2017 року по 25.01.2018) = 931,97грн;

16% річних/365 днів року = 0,044 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,044 %) х 35 днів (з 26.01.2018 року по 01.03.2018) = 854,31грн;

17% річних/365 днів року = 0,047 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,047 %) х 133 дні (з 02.03.2018 року по 12.07.2018) = 3467,70грн;

17,5% річних/365 днів року = 0,048 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,048 %) х 56 днів (з 13.07.2018 року по 06.09.2018) = 1491,15грн;

18% річних/365 днів року = 0,049 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,049 %) х 231 день (з 07.09.2018 року по 25.04.2019) = 6279,14грн;

17,5% річних/365 днів року = 0,048 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,048 %) х 84 дні (з 26.04.2019 року по 18.07.2019) = 2236,73грн;

17% річних/365 днів року = 0,047 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,047 %) х 49 днів (з 19.07.2019 року по 05.09.2019) = 1277,57грн;

16,5% річних/365 днів року = 0,045 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,045 %) х 49 днів (з 06.09.2019 року по 24.10.2019) = 1223,21грн;

15,5% річних/365 днів року = 0,042 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,042 %) х 49 днів (з 25.10.2019 року по 12.12.2019) = 1141,66грн;

13,5% річних/365 днів року = 0,037 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,037 %) х 49 днів (з 13.12.2019 року по 30.01.2020) = 1005,75грн;

11% річних/366 днів року = 0,030 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,030 %) х 42 дні (з 31.01.2020 року по 12.03.2020) = 698,98грн;

10% річних/366 днів року = 0,027 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,027 %) х 42 дні (з 13.03.2020 року по 23.04.2020) = 629,08грн;

8% річних/366 днів року = 0,022 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,022 %) х 49 днів (з 24.04.2020 року по 11.06.2020) = 598,01грн;

6% річних/366 днів року = 0,016 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,016 %) х 266 днів (з 12.06.2020 року по 04.03.2021) = 2360,99грн;

6,5% річних/365 днів року = 0,018 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,018 %) х 42 дні (з 05.03.2021 року по 15.04.2021) = 419,39грн;

7,5% річних/365 днів року = 0,021 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,021 %) х 98 днів (з 16.04.2021 року по 22.07.2021) = 1141,66грн;

8% річних / 365 днів року =0,022% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,022 %) х 49 днів ( з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року= 598,01 грн;

8,5% річних / 365 днів року =0,023% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,023 %) х 91 день ( з 10.09.2021 року по 09.12.2021= 1161,08 грн;

9% річних / 365 днів року =0,025% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,025 %) х 42 дні (з 10.12.2021 року по 20.01.2022 року) = 582,48 грн;

10% річних / 365 днів року =0,027% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 55474,37 грн х 0,027 %) х 20 днів (з 21.01.2022 року по 09.02.2022 року) = 299,56 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 1490,04грн + 1005,75грн + 931,97грн + 854,31грн + 3467,70грн + 1491,15грн + 6279,14грн + 2236,73грн + 1277,57грн + 1223,21грн + 1141,66грн + 1005,75грн + 698,98грн + 629,08грн + 598,01грн + 2360,99грн + 419,39грн + 1141,66грн + 598,01 грн + 1161,08 грн + 582,48 грн + 299,56 грн. = 24040,36.

Крім цього слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Разом з тим, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не є грошовим забезпеченням, винагородою або іншою виплатою, право на яку набуто у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, натомість носить компенсаційний характер та має на меті відшкодувати працівнику майнові втрати за несвоєчасний розрахунок з боку роботодавця.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат становитиме 24040,36 грн.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 140/3807/22 скасувати у частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 55 427,06 грн.

Ухвалити у вказаній частині постанову, відповідно до якої стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса населеного пункту не зазначається з міркувань безпеки) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24040,36 грн.

У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 140/3807/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос