Справа № 160/23604/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частині НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у порядку абз. 12 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у порядку абз. 12 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та видати відповідний наказ.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, був призваний на військову службу під час загальної мобілізації, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». Згідно Закону України №2599-ІХ «Про внесення змін до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено додаткові підстави для звільнення з військової служби під час воєнного стану шляхом внесення змін до підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26, а саме, додано категорія сімейних обставин з військової служби під час воєнного стану - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Позивач вважає, що відповідач протиправно не звільняє його від проходження військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" , згідно Закону України № 2599-ІХ «Про внесення змін до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки вказані підстави є додатковими підстави звільнення згідно поданими ним рапортами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Заперечуючи проти позовної заяви, відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, позивач є військовослужбовцем призваним на військову службу під час загальної мобілізації. Позивач звернувся з рапортом до командування військової частини з вимогою дострокового звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України за сімейними обставинами, відповідно до абз. 12 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років). На підставу на звільнення з військової служби за сімейними обставинами на яку посилається позивач, чітко визначено перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Водночас з документів, які були надані додатком до рапорту встановлено, що 30.11.2022 року ОСОБА_1 вступив у шлюб з ОСОБА_2 . У шлюбі народилася дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , при йому, у дружини позивача від попередніх шлюбів є неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 26.05.2023 року встановлено, що позивач зареєстрований та проживає однією адресою з дружино та трьома неповнолітніми дітьми. Водночас, сімейним кодексом України обов`язок щодо утримання дитини покладається на його рідного батька, а також визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину та підстави при яких батьки дитини можуть бути звільнені від цього обов`язку. В наданих позивачем документах, відсутнє підтвердження того, що діти від попередніх шлюбів дружини утримуються позивачем, а також відсутнє підтвердження, що батько дітей звільнений від обов`язку їх утримувати.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.
ОСОБА_1 , був призваний до лав Збройних Сил України 27.02.2022 року на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , встановлено, що 30.11.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб.
Від шлюбу мають одну спільну дитину сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 18.05.2023 року.
На час укладення шлюбу, у дружини позивача було двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 17.06.2008 року) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 від 05.10.2010 року).
06.07.2023 року позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», разом з додатками: копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ; копія посвідчення багатодітної сім`ї НОМЕР_6 ; копії свідоцтв про народження дітей НОМЕР_3 від 18.05.2023 року, НОМЕР_7 від 17.06.2008 року, НОМЕР_5 від 05.10.2010 року) копія акту від 05.07.2023 року обстеження квартири.
05.09.2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповідь № 1106, якою повідомлено про відсутність у наданих позивачем матеріалах, документів підтверджуючих, що на утриманні солдата ОСОБА_1 перебувають прийомні діти.
Позивач вважає, що наявність на його утриманні трьох неповнолітніх дітей є підставою для дострокового звільнення з військової служби, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснюється правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст. 2Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .
В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.
Відповідно до абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема у зв`язку з наявністю у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 18.05.2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_3 : батько - ОСОБА_1 , матір - ОСОБА_6 .
Таким чином, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особам до досягнення нею повноліття.
Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При цьому, у відповідно до частини 2 статті 188 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 17.06.2008 року, народилась дитина - ОСОБА_4 , батько ОСОБА_7 , матір ОСОБА_8 .
Згідно копії свідоцтва про народження серії - НОМЕР_5 від 05.10.2010 року, народилась дитина - ОСОБА_5 , батько ОСОБА_9 , матір ОСОБА_6 .
Отже, саме на батьків неповнолітніх ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 17.06.2008 року) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 від 05.10.2010 року) сімейне законодавство покладає обов`язок утримання. Позивачем не надано рішення суду, яким батьків дітей було звільнено від обов`язку утримувати свою дитину на підставі частини 2 статті 188 СК України.
Суд також зазначає, що статтею 243 СК України визначено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.
Отже, піклування над неповнолітньою дитиною можливе після позбавлення її батьків батьківських прав. Іншими словами, про можливість перебування ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 17.06.2008 року) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 від 05.10.2010 року) на утриманні позивача можна було б стверджувати у разі наявності відповідних рішень судів про позбавлення батьків батьківських прав та рішення про встановлення опіки чи піклування.
Таким чином, позивач має на утриманні одну дитину віком до 18 років, а тому на нього не поширюється положення підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 72-77, 241-243, 245-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподілялись.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька