Справа № 300/1102/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1102/23 пров. № А/857/13338/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року (головуючий суддя Матуляк Я.П., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Калуський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про скасування наказу від 24.02.2022 за № 1 в частині та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Калуський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про скасування наказу від 24.02.2022 за № 1 в частині та зобов`язання до вчинення дій з підстав порушення порядку щодо призову на військову службу під час мобілізації.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений, останній раз з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року, а загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону №2232-ХІІ).

Також Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста статті 2 Закону №2232-ХІІ).

За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до частини третьої вищезазначеної статті під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з Додатком 1 (Правила військового обліку призовників військовозобов`язаних) Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №921 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядження районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.

Окрім того, відповідно до ст.14 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України15 вересня 2022 року № 280, зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу (або прийому на роботу працівників) здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття (прийому на роботу) до військової частини.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є: для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

Отже, при добровільному прибутті ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою надання допомоги по матеріально-технічному забезпеченню, до якого він не був приписаний, його повинні були приписати до вказаного центру комплектування, взяти на військовий облік, визначити призначення на воєнний час, оформити військово-облікові документи, провести медичний огляд та направити на підготовку з метою здобуття військово-облікової спеціальності, оскільки останній військових навиків не має та визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у військовий час з повторним медичним пересвідченням 06.02.2023 року.

Також, відповідно до пояснень Івано-Франківського МТЦК та СП, ОСОБА_1 на військовому обліку в останньому не перебував, на військову службу за призовом під час мобілізації не призивався, інформації від відповідача щодо самостійного прибуття до військової частини № НОМЕР_2 з метою проходження служби до Івано-Франківського МТЦК та СП не надходило.

Таким чином, жодного документу, який би давав право та міг бути підставою для зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , у відповідача не було.

Однак, підставою для видачі наказу відповідачем від 24 лютого 2022 року №1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу в/ч НОМЕР_3 був, як зазначено в наказі, його призов Івано-Франківського МТЦК та СП 24.02.2022.

Незважаючи на заперечення Івано-Франківського МТЦК та СП факту призову на військову службу під час мобілізації, судом першої інстанції зроблено хибний висновок про те, що ОСОБА_1 був скерований з Івано-Франківського МТЦК та СП до в/ч НОМЕР_3 , а тому він був мобілізований як військовозобов`язаний, який добровільно з`явився на військову службу під час мобілізації.

Отже, вказаний висновок Івано-Франківського окружного адміністративного суду зроблений без врахування всіх обставин справи та з надуманих підстав.

Таким чином, оскаржуваний наказ є винесений без законних на те підстав, всупереч вимогам Законів №3543-XII та №2232-ХІІ, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Окрім того, апелянт зазначає, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції було визнано те, що оскаржуваний наказ, як акт індивідуальної дії, реалізується його застосуванням, а тому його оскарження не є належним способом захисту, так як скасування наказу не може призвести до відновлення попереднього (первісного) стану особи.

Однак, апелянт не погоджується із таким твердженням Івано-Франківського окружного адміністративного суду, оскільки саме з дати видання наказу про зарахування ОСОБА_1 до списків військової частини він набув статусу військовослужбовця, призваного до лав Збройних Сил України під час мобілізації.

У зв`язку із вказаним, з дати набуттям вказаного статусу і до дати виключення ОСОБА_1 з списків особового складу на його поширювались додаткові права і обов`язки, як на військовослужбовця, а також кримінальна відповідальність за скоєння кримінальних правопорушень, суб`єктом яких може бути тільки військовослужбовець.

Відповідно до судової практики, предметом судового оскарження може бути будь-який індивідуальний адміністративний акт, що порушує права особи, яка звернулася до суду за захистом, безвідносно до факту його виконання (реалізації) як разом з оскарженням його наслідків, так і окремо.

Право на судовий захист пов`язане із самою протиправністю оскаржуваного рішення і не ставиться у залежність від наслідків його реалізації, а виконання адміністративного акта не може виправдовувати протиправності останнього.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року (параграф 25).

Суд першої інстанції не врахував, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не спростував мотиви позовної заяви та не довів законність прийнятого рішення.

Крім того, суд першої інстанції за основу оскаржуваного рішення взяв докази надані, відповідачем 26.06.2023.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки та військова частина НОМЕР_1 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з підпунктом 8.48 пункту 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 за №1 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с.22).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2022 за №110 солдата ОСОБА_1 визначено вважати таким, що 17.06.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою номера обслуги з мінометного взводу мінометної батареї (а.с.97).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2022 за №180 ОСОБА_1 відбув з 27 серпня по 06 вересня 2022 року у відпустку за сімейними обставинами (а.с.98).

В подальшому ОСОБА_1 з 07.10.2022 вибув на лікування до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради», що підтверджується наказом від 17.10.2022 за №233 (а.с.99).

У зв`язку з тим, що солдат ОСОБА_1 01.11.2022 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та якого, згідно наказу по особовому складу №8-РС від 02.02.2023, звільнено з займаної посади та призупинено військову службу, наказом від 03.02.2023 за №34 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , облікові документи направлено до Івано-Франківського РТЦК та СЦ (а.с.100).

В той же час, 23.02.2023 представником ОСОБА_1 скеровано до Івано-Франківського РТЦК та СЦ адвокатський запит з проханням направити на його адресу копію наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації, копію посвідчення про приписку до призовної дільниці ОСОБА_1 та копію військово-облікових документів на ОСОБА_1 відповідно до яких його призвано до Збройних Сил України під час мобілізації для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 .

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію»», відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію». Закон набирає чинності і застосовується з дня фактичного початку воєнних дій у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, розпочатої 24.02.2022.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно зі статтею 1 вищезазначеного Закону, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3543-ХІІ, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону №3543-ХІІ, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ, проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Також Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста статті 2 Закону №2232-ХІІ).

Згідно з Додатком 1 (Правила військового обліку призовників військовозобов`язаних) Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядження районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.

У свою чергу громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період (абзац 1 частини першої статті 22 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону №3543-ХІІ, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Тож під час мобілізації громадяни України зобов`язані з`являтися на збірні пункти чи до ТЦК та СП, військової частини, СБУ, чи до органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері цивільного захисту.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, що чинне законодавство не виключає і не забороняє власну ініціативу особи, яка у добровільному порядку, без відповідного виклику, може прибути до відповідного збірного пункту з метою призову по мобілізації.

У позовній заяві позивач зазначив, що ОСОБА_1 добровільно прибув до Івано-Франківського МТЦК та СП, з якого був скерований до в/ч НОМЕР_1 .

З урахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 був мобілізований як військовозобов`язаний, який добровільно з`явився на військову службу під час мобілізації.

Суд вірно вважав, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що він не мав би бути мобілізований за відсутності медичного огляду на момент призову, без урахування обставин обмеженої придатності позивача до військової служби у військовий час, оскільки за наявності скарг на стан здоров`я, що не дають підстав надалі проходити військову службу, позивач не був позбавлений права звернутися з рапортом до безпосереднього керівника щодо направлення його на проходження ВЛК, яка за даних обставин компетентна надавати оцінку, в тому числі й випискам з медичної карти стаціонарного хворого.

Позивачем не надано доказів того, що при прибутті до Івано-Франківського МТЦК та СП та на час зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 ним повідомлялось відповідальних осіб щодо таких обставин.

При цьому, суд слушно зауважив, що наказом від 03.02.2023 за №34 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , облікові документи направлено до Івано-Франківського РТЦК та СЦ (а.с.100).

Зміст права на судовий захист розкриває стаття 5 КАС України, відповідно до частини першої якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову, є складовою принципу диспозитивності (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання залежить виключно від позивача. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Позивач у спірних правовідносинах визначив спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимоги про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 за №1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу та зобов`язання відповідача видати наказ, яким виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акт, як результат правозастосування, адресований конкретному суб`єкту, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованої (чітко визначеної) особи; містить індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розрахований на врегулювання лише конкретної ситуації, а тому його юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції правильно вважав, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку - після винесення наказу від 03.02.2023 за №34, яким солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

У даній спірній ситуації, судом першої інстанції правильно враховано правову позицію Верховного суду, щодо скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а саме такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 у справі № 9901/96/21, від 27.10.2022 у справі № П/9901/97/21).

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскаржуваний наказ, як акт індивідуальної дії, реалізується його застосуванням, а тому його оскарження не є належним способом захисту прав чи інтересів позивача, так як скасування наказу не може призвести до відновлення попереднього (первісного) стану особи, а відтак підставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1, ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі №300/1102/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін