Справа № 320/16038/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Костюк Л.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Апарату Верховної Ради України, в якій просив:

- визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації за 55 календарних дні невикористаної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 55 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що всупереч вимогам законодавства Відповідач при звільненні Позивача не здійснив з ним повний розрахунок та не виплатив компенсацію за 55 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки, у зв`язку з чим просить зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 55 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 55 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Апарат Верховної Ради України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Апарат Верховної Ради України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що умови проходження патронатної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України. Апарат Верховної Ради України лише здійснює документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між ними, в даному випадку - народним депутатом України восьмого скликання ОСОБА_2 та Позивачем.

Відповідач зазначає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" такі бюджетні призначення не були передбачені.

Таким чином, Відповідач вважає, що, як вбачається із розрахункового листка Позивача за серпень 2019 року, з ним був проведений розрахунок у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 .

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивачем 27 вересня 2017 року народному депутату України ОСОБА_2 подано заяву про зарахування його на посаду помічника-консультанта народного депутата України з 02 листопада 2017 року за строковим трудовим договором на строк депутатських повноважень народного депутата України ОСОБА_2 (патронатна служба), яку 28 вересня 2017 року погоджено народним депутатом України ОСОБА_2 (а.с. 73).

Народним депутатом України ОСОБА_2. 20 жовтня 2017 року Першому заступнику Керівника Апарату Верховної Ради України подано Подання (а.с. 72), в якому, відповідно до частини 3 статі 34 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 3.3 Положення «Про помічника-консультанта народного депутата України», просив зарахувати ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України з 02 листопада 2017 року за строковим трудовим договором.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України «Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України» від 30 жовтня 2017 року № 1684-к (а.с. 74), на підставі заяви ОСОБА_1 , подання народного депутата України ОСОБА_2 , Позивача зараховано з 02 листопада 2017 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень (патронатна служба).

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» від 27 серпня 2019 року № 1305-к (а.с.75), зокрема Позивача звільнено із займаної посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Вказаним Розпорядженням також передбачено виплату компенсації за невикористану відпустку в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України згідно з Додатком. У Додатку до Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року № 1305-к зазначено, що кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки Позивача при звільненні складала 55 днів.

Згідно з довідкою Апарату Верховної Ради України від 09 листопада 2021 року № 20-17/945 (а.с. 40), кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання у період з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року складала 55 календарних дні.

Позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України із заявою від 29.10.2021 щодо надання довідок про розмір заробітної плати за 2018-2019 роки та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Листом від 01.12.2021 № 15/26-2021/373183 (а.с. 38-39) Відповідач повідомив Позивача, що відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (зі змінами), народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічника-консультанта.

Всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів.

При звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 29 серпня 2019 року Позивачу виплачена компенсація за 2 календарні дні щорічної основної невикористаної відпустки.

Бюджетним кодексом України визначено, що розпорядник бюджетних коштів використовує бюджетні кошти тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, встановленими законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, та здійснює платежі з бюджету виключно за наявності відповідного бюджетного призначення.

У зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів зазначеного вище народного депутата України та без внесення змін до закону України про Державний бюджет України на відповідний рік, здійснити Позивачу нарахування та виплату компенсації при звільненні 29 серпня 2019 року в повному обсязі не було правових підстав.

Вважаючи, дії Відповідача, які полягають у не нарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, та щодо порушення Відповідачем строку розрахунку при звільненні, протиправними, Позивач звернувся з даною позовною заявою до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач безпідставно не виплатив Позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку з 02.11.2017 по 29.08.2019.

Враховуючи невиплату Відповідачем Позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» і «Положенням про помічника-консультанта народного депутата України», затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення № 379/95-ВР).

Частиною 1 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до частини 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначено Положенням № 379/95-ВР, згідно з частиною 7 статті 1.1 якого помічники - консультанти, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до частини 1 статті 4.1. Положення № 379/95-ВР розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

Приписами частин 1, 3 статті 4.4 Положення № 379/95-ВР передбачено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Згідно з частиною 3 статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

В силу частини четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частин першої та четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» кореспондуються з приписами статті 83 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 (далі - Положення № 769) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктом 23 пункту 7 розділу ІІІ Положення № 769 визначено, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Аналіз приписів пункту 1 розділу І Положення № 769 та підпункту 23 пункту 7 розділу ІІІ цього ж Положення дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати

Крім того частина 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

Таким чином, суд першої інстанції дійщов обґрунтованого висновку, що Позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України ОСОБА_2., з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21, від 11 квітня 2023 року у справі № 640/19047/21, від 15 серпня 2023 року у справі № 640/25691/21.

Щодо відсутності економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, колегією суддів встановлено наступне.

Нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі № 640/2534/21.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач безпідставно не виплатив Позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку з 02.11.2017 по 29.08.2019.

Щодо позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 29 березня 2023 року у справі № 640/24361/19, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями статті 2 Закону України "Про оплату праці", зокрема, передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивачу у день звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена Відповідачем у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи невиплату Відповідачем Позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, позовні вимоги про зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, з чим також погоджується і колегія суддів.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці») роз`яснив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 340/184/19.

Суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов шляхом визнання протиправними дій Відповідача та зобов`язання останнього нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за 55 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що 29 серпня 2019 року при звільненні Позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 , йому виплачена компенсація за 2 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки, що підтверджується Розрахунковим листом Позивача з серпень 2019 року (а.с. 85).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України необхідно задовольнити частково, змінити резолютивну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року, виклавши абзаци другий, третій резолютивної частини рішення у такій редакції: «Визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 53 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 53 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.». В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Апарату Верховної Ради України, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в резолютивній частині, в іншій частині судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року - змінити виклавши другий, третій абзаци резолютивної частині в такій редакції:

«Визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 53 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 53 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02 листопада 2017 року по 29 серпня 2019 року.».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Л.О. Костюк

О.М. Оксененко