Справа № 280/5561/23
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Справа № 280/5561/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Запорізькій області) та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в м.Києві), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним рішення відповідача 1 №79 від 12.06.2023 про відмову у призначенні пенсії позивачці;

зобов`язати відповідача 2 призначити пенсію за віком позивачці з моменту її звернення.

Крім того, просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивачки з кожного по 1073,60 гривень судового збору та 8000 гривень на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач 1 протиправно не зарахував до її страхового стажу періодів роботи з 02.09.1996 по 30.09.1996 та з 26.08.1997 по 25.08.1999. В трудовій книжці позивачки наявність інформації про її роботу у вказані періоди, а несуттєві недоліки в записах не спростовують факт її роботи. Отже неврахування спірного періоду її роботи з 02.09.1996 по 30.09.1996 у ДКП «Київелектротранс» Ремонтно-механічні майстерні, а також з 26.08.1997 по 25.08.1999 у ЧП «Сакура» є неправомірним. Також, при винесенні спірного рішення пенсійним органом не взято до уваги, що з 01.01.1989 по 20.08.1996 позивачка працювала на Київському експериментальному заводі «Динамо» за спеціальністю літейщиці пластмас із шкідливими умовами праці за Списками, про що наявна запис у трудовій книжці. Таким чином, не надавши належної оцінки вказаним обставинам, відповідач 1 порушив право позивачки на призначення пенсії, на яку вона правомірно очікувала. Крім того, вказує на те, що для поновлення порушених прав вона була вимушена звернутись за правовою допомогою. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 24.07.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначено без виклику сторін (у письмовому провадженні).

07.08.2023, через систему «Електронний суд», від відповідача 1 надійшов відзив. У відзиві зазначено, що до страхового стажу позивачки не враховано періоди роботи, згідно трудової книжки позивачки НОМЕР_1 , оскільки трудову книжку заповнено з порушенням вимог. Отже, позивачці було відмовлено у призначені пенсії з огляду на те, що відсутній встановлений законодавством страховий стаж для призначення пенсії (30 років). Також вважає, що вимога щодо відшкодування відповідачем витрат на правничу допомогу є документально не підтверджена, не співмірна, що є підставою для відмови у її задоволенні. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

24.08.2023 від відповідача 2 надійшов відзив, в якому він посилається на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджують періоди роботи позивачки з 02.09.1996 по 30.09.1996, з 26.08.1997 по 25.08.1999, в зв`язку з чим у відповідача 1 були відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу зазначених періодів роботи. Таким чином, страховий стаж гр. ОСОБА_1 складає 26 років 1 місяць 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Тому рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 12.06.2023 №79 про відмову у призначенні пенсії за віком є законним та обґрунтованим. При цьому, звертає увагу суду, що ГУ ПФУ в м.Києві 05.06.2023 було лише прийнято у гр. ОСОБА_1 заяву про призначення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Жодних прав позивачки відповідач не порушував. Також вважає вимогу про стягнення витрат на правову допомогу не обґрунтованою та документально не підтвердженою. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

05.03.2023 позивачка звернулась до ГУ ПФУ в м.Києві із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України №l058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Порядок приймання, оформлення і розгляду документів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Пунктом 4.2 Порядку №22-1 передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Надана позивачкою заява від 05.06.2023 передана для розгляду за принципом екстериторіальності до ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Розглянувши заяву та надані документи, відповідачем 1 прийнято рішення від 12.06.2023 № 79 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачці в зв`язку з наступним.

Вік позивачки 59 років 11 місяців 29 днів.

Право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявністю страхового стажу не менше 30 років.

Згідно наданих документів страховий стаж позивачки складає 26 років 1 місяць 11 днів.

За доданими документами, до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 02.09.1996 по 30.09.1996, оскільки вбачається виправлення дати наказу в записі про звільнення;

- період роботи з 26.08.1997 по 25.08.1999, оскільки відсутня підстава в записі про звільнення.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.26 Закону №1058-ІV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення з заявою про призначення пенсії досягла віку 59 років 11 місяців 29 днів.

Відповідно до п. 1.7 Порядку №22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Отже, позивачка звернулась за пенсією в строк передбачений чинним законодавством.

Зі спірного рішення вбачається, що до страхового стажу позивачки не зараховано: період роботи з 02.09.1996 по 30.09.1996, оскільки є виправлення дати наказу в записі про звільнення; період роботи з 26.08.1997 по 25.08.1999, оскільки відсутня підстава в записі про звільнення.

З трудової книжки позивачки НОМЕР_1 судом встановлено, що з 02.09.1996 по 30.09.1996 позивачка працювала в ДКП «Київелектротранс» Ремонтно-механічні майстерні; з 26.08.1997 по 25.08.1999 позивачка працювала ЧП «Сагура».

Відповідно до записів у трудовій книжці, які були внесені ДКП «Київелектротранс» Ремонтно-механічні майстерні:

02.09.1996 позивачка прийнята кондуктором тролейбуса (Наказ №108 від 02.09.1996);

30.09.1996 позивачка звільнена в зв`язку з закінченням строку тимчасової роботи п. 2 ст. 36 КЗпП України (Наказ №121 від 30.09.1996 року. Начальник ВК (підпис) Л.М. Асадча);

Відповідно до записів у трудовій книжці, які були внесені ЧП «Сагура»:

26.08.1997 позивачка прийнята на роботу в магазин «Лаванда» продавцем (Трудова угода №2 від 21.08.1997);

25.08.1999 позивачка звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (ЧП Сагура (підпис)).

З зазначених відомостей трудової книжки чітко вбачаються дати прийняття на роботу та звільнення, розбірливо внесені записи про роботу, зазначені номера та дати документів, на підставі яких внесені ці записи, читабельна печатка підприємств, наявні підписи осіб, які заповнювали трудову книжку, що відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Виправлення дати «30.09.1996» в наказі про звільнення, не є критичним, оскільки чітко видно дату, крім того наявна дата внесення цього запису.

Щодо відсутності підставі про звільнення в записі, внесеним ЧП «Сагура», то у графі «відомості про звільнення» наявний запис про звільнення позивачки за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, при цьому наявний підпис особи, яка внесла запис та печатка підприємства.

Тобто на підставі зазначених записів у трудовій книжці можна дійти висновку про наявність у позивачки страхового стажу за періоди з 02.09.1996 по 30.09.1996 та з 26.08.1997 по 25.08.1999.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі Інструкція №58)

Пунктом 1.1 Інструкції №58 також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162, яка діяла в Україні станом на дату заповнення трудової книжки позивачки 02.08.1979.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, від 09 серпня 2019 у справі №654/890/17, від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

При цьому суд звертає увагу на те, що можливі порушення у заповненні трудової книжки, встановлені відповідачем 1, не впливають на факт роботи позивачки у спірний період та отримання нею загального трудового стажу.

Наведенні відповідачем 1 у спірному рішенні обґрунтування не є підставами для неврахування трудового (страхового) стажу позивачки.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Також суд звертає увагу, що відповідно до записів в трудовій книжці позивачки вона з 01.01.1989 по 20.08.1996 працювала на Київському експериментальному заводі «Динамо» за спеціальністю «Ливарник пластмас» із шкідливими умовами праці.

Так, Списком №2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці, роботи в яких надає право на пенсію на пільгових умовах і у пільгових розмірах, затвердженою постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, передбачалася професія «робітники на механічній обробці пластмас - оброблювач ливарних та пресових виробів із пластмас (Розділ XVI підрозділу «а»).

Крім того, посада «ливарник пластмас» була віднесена до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і тяжкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію по віку (по старості) на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СССР №10 від 26.01.1991.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» від 11.03.1994 №162 затверджено Список №2 виробництв, цехів, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, в якому у розділі XXXIII «Загальні професії» передбачені професії «ливарники пластмас» 399).

Робота «ливарником пластмаси» відноситься до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість, в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016р. №461 (розділ XXXIII «Загальні професії»).

Проте в розрахунку стажу позивачки, який надано відповідачем 1, відсутня інформація про зарахування роботи позивачки, у вказаний період, до Списку №2.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Наведені відповідачами аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують наявність підстав для не зарахування до загального (страхового) стажу періодів роботи позивачки з 02.09.1996 по 30.09.1996 та з 26.08.1997 по 25.08.1999.

Також пенсійним органом не надана оцінка обставинам наявності у позивачки стажу робіт із шкідливими умовами праці за Списком №2 за період з 01.01.1989 по 20.08.1996.

Вищевказане свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги, в частині, визнання протиправним та скасування рішення відповідача 1 про відмову у призначенні пенсії №79 від 12.06.2023, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно іншої частини позовних вимог, суд зазначає таке.

З приводу визначення пенсійного органу, який має здійснювати вирішення питання щодо призначення пенсії.

Згідно пункту 4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 Порядку №22-1 передбачено, що створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Таким чином, наразі органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

У даному випадку заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Запорізькій області та за результатом її розгляду прийнято протиправне рішення №79 від 12.06.2023.

Отже, саме відповідач 1, у цьому спорі, є органом, що призначає пенсію, в зв`язку з чим вимога позивачки про зобов`язання відповідача 2 призначити їй пенсію за віком, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо зобов`язання певного пенсійного органу призначити пенсію.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу позивача, з урахуванням даного рішення суду.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За приписами частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивачки періоди її роботи з 02.09.1996 по 30.09.1996, з 26.08.1997 по 25.08.1999 та повторно розглянути її заяву від 05.03.2023 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 2147,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та відмову в задоволенні позовних вимог до відповідача 2, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 належить стягнути судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, та постановах Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №440/7120/20, від 19.05.2022 у справі №440/4186/19, від 09.06.2022 у справі №120/3521/20-а та інших.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачкою надано тільки договір №07072309 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 07.07.2023, з якого не вбачається, що правова допомога надавалась саме по цій справі. Розрахунків витрат на правову допомогу, а також їх документального підтвердження позивачкою не надано.

В зв`язку з відсутністю доказів того, що правова допомога надавалась саме за цими позовними вимогами, а також документального підтвердження та розрахунку витрат, суд вважає вимогу про стягнення витрат на правову допомогу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №79 від 12.06.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи: з 02.09.1996 по 30.09.1996, з 26.08.1997 по 25.08.1999 та повторно розглянути її заяву від 05.03.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «06» грудня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль