Справа № 460/3593/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/3593/23 пров. № А/857/13085/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Недашківською К.М. в порядку письмового провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України №173/2002 від 23.02.2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Указ №173) при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення, передбачену п.1 Указу №173 при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008, зобов`язати нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира за вказаний період, зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008 та зобов`язати відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що він проходив військову службу у ЗСУ, а отже, має право на отримання грошового забезпечення як військовослужбовець ЗСУ. Саме грошового забезпечення військовослужбовців стосувався п.1 Указу Президента №173. Також судом проігноровано те, що в/ч НОМЕР_1 виконані вимоги п.3 Указу №173, відповідно до якого йому з 01.01.2003 було припинено виплату надбавки в розмірі 40% посадового окладу, яка установлена Указом Президента України №847 від 14.07.1999 Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ, що вказує на поширення дії Указу №173 на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 . Крім того, суд першої інстанції, застосовуючи вимоги Указу Президента України №925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України №939 від 31.07.2000, залишив поза увагою п.2 Указу №939, відповідно до якого, виплати надбавок відповідно до цього Указу здійснювати, починаючи з 01.07.2000, за рахунок коштів, передбачених у Держбюджеті України на 2000 рік на утримання Служби безпеки України. Ним отримувалась надбавка у розмірі 100%, починаючи з 01.07.2001, що не узгоджується із зазначеними вимогами Указу, під час її отримання ним також отримувалась надбавка у розмірі 40% посадового окладу, яка була встановлена Указом №847, однак з 01.01.2003 підвищення грошового забезпечення не відбулось, а відбулось припинення виплати надбавки 40%. Також, у п.Указу №173 визначені категорії військовослужбовців, на яких дія цього Указу не поширюється, до яких він не відноситься.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №224 від 16.10.2008 позивача звільнено з в/ч у запас та виключено зі списків особового складу.

03.01.2023 позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із заявою, у якій просив надати довідки про розмір його грошового забезпечення виплаченого за період з 01.01.1999 по 27.09.2008 із зазначенням у них сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць, (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту ЗСУ та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказану заяву в/ч НОМЕР_1 надала відповідь №65/ВС від 16.01.2023 та витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема не виконання відповідачем вимог п.1 Указу №173, яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 01.01.2003. При цьому, на виконання п.3 Указу №173 в/ч НОМЕР_1 з 01.01.2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, що свідчить про те, що Указ №173 розповсюджувався на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 .

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 01.01.2003 по 01.01.2008 позивач отримував спірну надбавку. При цьому, судом не встановлено заниження відповідачем грошового забезпечення позивача внаслідок невиплати надбавки в розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії, а відтак об`єктивні підстави для зобов`язання відповідача виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 Указу №173, військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) встановлені надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01.01.2003.

З 01.01.2008 Указом Президента України №1234/2007 від 18.12.2007 Про внесення змін до Указу Президента України №379 від 14.04.1999 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ №173, яким було передбачено виплату спірної надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець, мав право на цю надбавку за період з 01.01.2003 до 01.01.2008.

Відповідач зазначає, що починаючи з 01.01.2003 до 01.01.2008, нарахував та виплатив позивачу надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за нормами, встановленими для військовослужбовців, на підставі Указів Президента України №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003.

При цьому, як встановлено судом, позивач не заперечує того факту, що надбавка у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за спірний період була йому нарахована та виплачена, однак ця надбавка нараховувалась та виплачувалась не на підставі Указу №173, а на підставі Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003, які стосуються військовослужбовців СБУ, а не військовослужбовців ЗСУ.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що норми Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003 на нього, як на військовослужбовця ЗСУ за контрактом не поширюються, оскільки стосуються військовослужбовців СБУ.

Водночас, незважаючи на те, що відповідач при виплаті спірної надбавки застосував нормативно-правові акти, які не поширюються на позивача, беззаперечним є той факт, що він отримував таку надбавку, що підтверджується відомостями з карток особового рахунку позивача за спірний період.

З наведеного слідує, що грошове забезпечення позивача за спірний період не зменшилося, оскільки позивач отримував спірну надбавку, хоча і на підставі іншого нормативно-правового акта, ніж той, який до спірних правовідносин просить застосувати позивач.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що розмір премії позивача за спірний період не змінився, оскільки обчислювався з урахуванням вказаної надбавки.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача про те, що він вищевказану надбавку не отримував, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки, зокрема, як військовослужбовцю СБУ на підставі Указу №925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України №939/2000 від 31.07.2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців СБУ, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) на підставі Указу №173.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то для задоволення цієї позовної вимоги відсутні підстави, оскільки відповідач не порушив строків виплати нарахованого доходу.

Отже, відповідач не допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за спірний період.

Вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки судом не встановлено заниження відповідачем грошового забезпечення позивача внаслідок невиплати надбавки в розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії, об`єктивні підстави для зобов`язання відповідача виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відсутні.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року по справі №460/3593/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук