Справа № 120/5727/23
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/5727/23

Головуючий у 1-й інстанції: Сало Павло Ігорович

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

05 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу 24-го прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 24-го прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою до НОМЕР_2 прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова, в якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_2 прикордонного загону (м. Могилів-Подільський) МП-0877 від 26.04.2023 про відмову позивачу в перетині державного кордону на виїзд з України;

- зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у перетині державного кордону України.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04.08.2023 позов задоволено частково, ухвалено:

- визнати протиправним та скасувати рішення МП-0877 від 26.04.2023 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, яким ОСОБА_1 відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України;

- в решті позову відмовити.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04.08.2023 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що підстава, за якою позивач мав намір перетнути кордон, визначена статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (Закон № 3543-ХІІ), однак на позивача не розповсюджується, оскільки головною умовою в цьому випадку є саме вік дитини, а не факт утримання.

Відповідач зауважив, що Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 № 57 (Правила № 57) сформульовані таким чином, що містять вичерпний перелік тих осіб, які мають право на виїзд під час дії воєнного стану, а не шляхом конкретної вказівки на тих, хто не має такого право. Тому, у спірному рішенні зазначено виключно про відсутність підстав для виїзду, що визначені Правилами.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що в оскаржуваному рішення відповідачем не зазначені всі документи, які подавалися для підтвердження підстав для виїзду за кордон та не вказано про наявність будь-яких зауважень до представлених документів. Конкретна причина відмови у перетинанні кордону є незрозумілою. Отже, рішення відповідача є необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, як вважає позивач, головною умовою для перетину кордону є саме утримання трьох і більше дітей, незалежно від того чи досягнув хтось із них 18-річного віку. Однак, позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону № 3543-ХІІ, оскільки є багатодітним батьком, на утриманні якого перебуває троє дітей, про що свідчить посвідчення для багатодітних сімей, видане Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради БС № 438941 від 08.09.2022 строком дії до 20.06.2023 та яке пред`являлося інспектору прикордонної служби разом із паспортом громадянина України для перетину кордону.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2023, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що відповідач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є багатодітним батьком, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 (строком дії до 20.06.2023).

26.04.2023, при спробі перетину позивачем державного кордону у пункті пропуску через державний кордон України "Могилів-Подільський-Отач", інспектором ПС 1 категорії віпс "Могилів-Подільський" (тип А) майстер-сержантом ОСОБА_2 як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону прийнято рішення МП-0877 від 26.04.2023, яким позивачу відмовлено в перетині державного кордону України. Підстава прийняття рішення: громадянин України, який досяг 16-річного віку, немає права на перетин державного кордону України під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану.

Позивач вважає зазначене рішення неправомірним, а тому звернувся до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному рішенні не були наведені причини та підстава для відмови у перетині державного контролю з посиланнями на відповідні норми чинного законодавства, а тому оскаржуване рішення не є таким, що відповідає критеріям правомірності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Пунктом 3 Указу №64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону №389-VIII.

В подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений Указами Президента України та діє станом на дату ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (Закон №1710-VI) перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Згідно ч.1 ст.7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Частина 1 статті 14 Закону №1710-VI передбачає, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення.

Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 (Порядок №1455) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із п.2 Правил №57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до п.п.2-6 Правил №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно із ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

На обґрунтування того, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, позивач посилається на положення на ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" згідно якої до складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Разом з цим, апеляційний суд зауважує, що вказаною нормою урегульовано умови належності дітей до складу багатодітної сім`ї.

Однак, у спірних правовідносинах належить застосовувати норми, які визначають підстави для відстрочки від військової служби, а саме ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ згідно якої не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Отже, для цілей визначення наявності підстав для визнання військовозобов`язаного таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, є перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, тобто у цій нормі закріплена чітка вказівка на вік дітей військовозобов`язаного (до 18 років), яка не підлягає розширеному тлумаченню.

Таким чином, військовозобов`язаний при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинен надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували те, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Встановлено, що для підтвердження факту перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років позивач під час прикордонного контролю надав виключно посвідчення для багатодітних сімей, видане Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради БС № 438941 від 08.09.2022 строком дії до 20.06.2023.

Однак, під час прикордонного контролю було виявлено, що на момент спроби перетину позивачем державного контролю його дитині (одній із трьох дітей), яка зазначена у посвідченні багатодітної сім`ї БС № 438941, станом на 26.04.2023 вже виповнилося 18 років.

Жодних інших документів, які б підтверджували те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації або має будь-які інші підстави для виїзду за кордон позивачем під час прикордонного контролю не надавались, позивач не заперечує відсутність таких документів.

Таким чином, позивач не довів, що на його утриманні перебувають троє дітей віком до 18 років, що свідчить про відсутність у нього права на виїзд за кордон у період дії воєнного стану.

Щодо висновку суду першої інстанції про необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та незрозумілість підстав його прийняття, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Критерій зрозумілості рішення відповідача у даному випадку полягає у тому, що за відповідності рішення такому критерію, зміст рішення не припускає кілька варіантів тлумачення обставин його прийняття та змісту по суті.

Згідно із ч.1 ст.14 Закону №1710-VI у перетинанні державного кордону відмовляється лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Апеляційний суд зауважує, що для підтвердження наявності підстав для виїзду за кордон позивач під час прикордонного контролю надав виключно посвідчення для багатодітних сімей, видане Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради БС № 438941 від 08.09.2022, тобто єдиною підставою для виїзду позивача за кордон було перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Однак, надані позивачем документи не підтвердили перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, а отже й права позивача на виїзд за кордон.

У спірному рішенні зазначено про те, що позивач не має права на виїзд за кордон під час дії воєнного стану, тобто зміст оскаржуваного рішення дає можливість чітко та недвозначно встановити, що єдиною підставою прийняття такого рішення було ненадання позивачем документів на підтвердження його права на виїзд за кордон під час дії воєнного стану, а саме документів, які б підтверджували перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років.

Крім того, згідно із ч.2 ст.14 Закону №1710-VI форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, станом на момент прийняття спірного рішення визначалась наказом Державної прикордонної служби України від 14.12.2010 № 967, та містила таке формулювання щодо обґрунтування прийняття рішення: "у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу рішенням ____________________________________(посилання на рішення суду або прокурора)

тимчасово обмежено у праві виїзду з України, або відповідно до статті 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону.

Інформацію про підстави внесення Вас до цієї бази даних Ви можете отримати у розпорядника інформації, що знаходиться _____________________ (місто, вулиця, будинок, індекс)".

Отже, затверджена форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, передбачала виключно обґрунтування підстав для відмови у виїзді, що визначені статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", серед яких відсутня така підстава як заборона на виїзд військовозобов`язаних у період дії воєнного стану. При цьому, вказана форма не передбачала зазначення у рішенні обґрунтувань прийняття рішення у разі прийняття такого рішення відповідно до статті 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" на підставі відсутності дійсних документів на право перетинання державного кордону.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону за встановлених обставин справи, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у частині задоволення позову, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову відмовити та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу 24-го прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року скасувати у частині задоволення позову.

Ухвалити у вказані частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.