Справа № 320/6313/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року Справа№320/6313/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, до третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом в порядку оскарження рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 16.12.2022 № 22.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 вирішено передати адміністративну справу № 320/6313/23 за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та у грудні 2022 року звернулась до органів ПФУ із заявою про призначення їй пенсії за віком. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області (далі - третя особа) було надіслано позивачу рішення від 16.12.2022 №22 про відмову у призначенні пенсії, яке було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач). Позивач зауважив, що даним рішенням до її страхового стажу відповідачем був не зарахований період її навчання у зв`язку з тим, що в атестаті зазначено прізвище українською мовою « ОСОБА_1 », що не відповідає паспортним даним заявниці, документи підтверджуючі зміну прізвища відсутні. Окрім цього, до страхового стажу відповідачем були не зараховані періоди роботи позивача з липня 1980 по грудень 1998 року, отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000, оскільки в трудовій книжці позивача на титульному аркуші запис про зміну прізвища на російській мові з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » не засвідчено печаткою підприємства або відділу кадрів. Позивач вважає рішення відповідача про не зарахування вищеперелічених періодів її навчання та роботи до її страхового стажу, а також відмову у призначенні пенсії за віком протиправною.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що з урахуванням норм Порядку № 22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача від 08.12.2022, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та 16.12.2022 за принципом екстериторіальності відповідачем було розглянуто заяву від 08.12.2022 та додані до неї документи, та прийнято рішення № 22 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058. Відповідач зазначив, що відповідно до статті 26 Закону № 1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року та починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років. Відповідач зауважив, що до страхового стажу позивача не зараховані періоди навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980, згідно з атестатом від 18.07.1980 № НОМЕР_15, оскільки зазначено прізвище українською мовою « ОСОБА_1 », що не відповідає паспортним даним позивача та документи, що підтверджують зміну прізвища відсутні. Також, до страхового стажу не зараховані періоди роботи протягом 1980 року - грудня 1998, періоди отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 25.07.1980, яку не прийнято до уваги, оскільки на титульному аркуші запис про зміну прізвища на російській мові " ОСОБА_1 " на " ОСОБА_1 " в порушення приписів Інструкції № 58 не засвідчено печаткою підприємства або відділу кадрів. З урахуванням викладеного, правові підстави для зарахування спірних періодів роботи, навчання та отримання допомоги по безробіттю до страхового стажу у Головного управління відсутні. Страховий стаж позивача, за наданими до заяви про призначення пенсії документами, склав 04 роки 01 місяці 21 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на підставі частини 1 статті 26 Закону №1058. Відповідач зазначив, що з урахуванням викладеного, своїм рішенням від 16.12.2022 № 22 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком за заявою від 08.12.2022 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу - 29 років. Відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.09.2023 справу прийнято до свого провадження та залишено без руху.

Ухвалою суду від 06.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження у справі, відповідач був повідомлений належним чином, відповідно до наявності у нього кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка, де в графі «доставлено» зазначена дата 06.10.2023.

Позивач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі відповідно до наявної в матеріалах справи картки обліку вихідних документів Донецького окружного адміністративного суду від 17.10.2023 №320/6313/23, відповідно до якої копію ухвали про відкриття провадження у справі було направлено на електронну скриньку позивача зазначену нею у її позовній заяві - .

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Відповідно до наявного в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_3 виданого Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області від 06.03.2007 є громадянкою України. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.04.2022 №3244- позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, .

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач звернулася до ВОГ №11 сервісного центру Пенсійного фонду України Київської області 08.12.2022 із заявою про призначення пенсії за віком, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією заяви про призначення пенсії. Позивачем до заяви були додані наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру № НОМЕР_2 ; заява про призначення пенсії; паспорт серії НОМЕР_3 ; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання НОМЕР_14; документи про місце проживання (реєстрації) особи (впо) - № НОМЕР_4 ; свідоцтво про розірвання шлюбу - НОМЕР_5 ; свідоцтво про розірвання шлюбу - НОМЕР_6 ; свідоцтво про народження - НОМЕР_7 ; свідоцтво про шлюб - НОМЕР_8 ; трудова книжка - серія НОМЕР_9 . В наданій заяві позивачем було власноруч написано, що свідоцтво про одруження ОСОБА_5 - ОСОБА_1 надати не може, тому що дані знаходяться на території Росії.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було розглянуто заяву позивача від 08.12.2022 за принципом екстериторіальності та 16.12.2022 було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 16.12.2022 №22.

В вищенаведеному рішенні відповідача було зазначено наступне: відмова про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 08.12.2022. Пенсійний вік відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років. Вік заявниці 60 років 01 місяць. Необхідний страховий стаж відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 29 років. Страховий стаж особи становить 04 роки 01 місяць 21 день. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано періоди: навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980, згідно з атестатом № НОМЕР_15 від 18.07.1980, оскільки зазначено прізвище українською мовою " ОСОБА_1 ", що не відповідає паспортним даним заявниці. Документи, підтверджуючі зміну прізвища, відсутні; роботи протягом липня 1980 року - грудня 1998 року, отримання допомоги но безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.07.1980, яку не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші запис про зміну прізвища на російській мові з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » не засвідчено печаткою підприємства або відділу кадрів. Документи, підтверджуючі зміну прізвища, відсутні. Заявниця не працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Висновок: відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років.

Вищенаведене рішення про відмову у призначенні пенсії було надіслано третьою особою позивачу на її адресу як внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повідомлення.

Вищенаведене підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не заперечується сторонами по справі, про що свідчать позовна заява та відзив на адміністративний позов.

Отже, спірним питанням в даній справі є не зарахування періоду навчання позивача відповідачем до її страхового стажу: з 01.09.1979 по 18.07.1980, згідно з атестатом № НОМЕР_15 від 18.07.1980, оскільки зазначено прізвище українською мовою « ОСОБА_1 », що не відповідає паспортним даним заявниці; періоду роботи: протягом липня 1980 року - грудня 1998 року, отримання допомоги но безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000, згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 25.07.1980, яку не прийнято до уваги відповідачем при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші запис про зміну прізвища на російській мові з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » не засвідчено печаткою підприємства або відділу кадрів та як наслідок відсутність необхідного страхового стажу для призначення позивачу пенсії з дати її звернення з відповідною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно із преамбулою Закону №1058-IV цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 визначено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

В силу ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України також визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637 (далі Порядок N 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі №235/805/17, від 06.12.2019 року по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі №242/2536/16-а.

Згідно із пунктом 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до п.2.8 Інструкції №58, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Відповідно до п.2.9 Інструкції №58, виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Відповідно до п.2.13 Інструкції №58, зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідними змінами про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження, яке виконується на підставі відповідного документа підтверджуючого зміну наприклад у прізвищі власника трудової книжки є або підпис керівника підприємства, або печатка відділу кадрів.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 заповненої на ім`я ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата заповнення зазначена 25 липня 1980 року.

На період коли була позивачем отримана дана трудова книжка, а саме на дату заповнення 25.07.1980, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162.

Відповідно до п.1.4 Інструкції №162, питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» далі Порядок №656 та дійсною Інструкцією.

Відповідно до п.18 Порядку №656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, організації, установи. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадку іншу відповідальність.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Враховуючи вищенаведене суд зауважує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

При цьому працівник не може нести відповідальність за будь-які порушення роботодавцем ведення записів трудової книжки.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Відповідно до наведених норм чинного законодавства, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , містить наступні записи, прізвище ОСОБА_1 зазначено в дужках, прізвища « ОСОБА_1 », « ОСОБА_1 » перекреслені однією рискою.

Відповідно до наданих, як на адресу відповідача, так і на адресу суду доказів, судом встановлено наступне.

ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 виданим від 15.11.1962.

Титульна сторінка трудової книжки позивача містить наступний запис - «на ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_11 від 22.04.1982 Усть-Янським рай РАЦС заступник начальника по кадрам» та зазначений підпис посадової особи.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 виданим Усть-Янським рай РАЦС серії НОМЕР_6 від 25.01.1987 шлюб між ними було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виданим від 24.10.1991 серія НОМЕР_12 , позивач отримала прізвище « ОСОБА_1 », що також належним чином відображено на титульній сторінці трудової книжки позивача.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , серії НОМЕР_5 виданого 16.01.2007, позивачу після розірвання шлюбу присвоюється прізвище - « ОСОБА_1 ».

Отже всі вищенаведені докази підтверджують належність трудової книжки серії НОМЕР_1 позивачу у цій справі, а саме ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вже вище по справі було зазначено, з положень пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідними змінами про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження, яке виконується на підставі відповідного документа підтверджуючого зміну наприклад у прізвищі власника трудової книжки є або підпис керівника підприємства, або печатка відділу кадрів.

Тобто, зміна прізвища працівника якому належить відповідна трудова книжка та до якої вноситься зазначений запис про цю зміну, може бути завірений або підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів, в той же час у дослідженій трудовій книжці, що належить ОСОБА_1 , посадовою особою, якою вносились дані зміни в даному випадку - заступником начальника по кадрам, не було засвідчено печаткою підприємства, про що зазначається відповідачем у його прийнятому спірному рішенні.

На період внесення цих записів, а саме станом на 1982 рік, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 та пунктом 2.12 було передбачено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження може бути засвідчена на підставі наявних відповідних документів підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

В той же час, відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців», п.18 передбачав наступне, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, організації, установи. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадку іншу відповідальність.

Отже суд не бачить підстав для відступу зазначених вище по справі та сформульованих висновків у відповідних постановах Верховного Суду України, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи у можливих недоліках таких записів.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем при поданні заяви про призначення пенсії були надані вищеперелічені документи, суд вважає, що відповідач при розгляді заяви позивача про призначення їй пенсії діяв з надмірним формалізмом.

Судом було встановлено, що відповідно до спірного рішення відповідача від 16.12.2022, відповідачем не було прийнято до уваги трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 від 25.07.1980 внаслідок чого, позивачу до її страхового стажу не було зараховано:

- навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980;

- період роботи з липня 1980 по грудень 1998 року;

- отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000.

Так, судом із записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивача ОСОБА_1 вбачається, що у спірний період позивач:

- з 1979 по 1980 навчалася в технічному училищі №58, в графі на підставі чого внесений запис зазначено - атестат, сторінка №2,3 трудової книжки;

- з 28.07.1980 по 14.05.1981 прийнята молодшим продавцем універмагу «Шахтарський» - наказ 161 від 28.07.1980, наказ 89/к від 18.05.1991, номера 1,2 запису в трудовій книжці;

- з 17.06.1981 по 27.01.1982 прийнята молодшим продавцем магазину №27, наказ 61к від 17.06.1981, номер 3,запису в трудовій книжці;

- з 28.01.1982 по 17.01.1984 переведена робочою бази, наказ 6к від 26.01.1982, 16 від 23.01.1984, номера 4,5 записів в трудовій книжці;

- з 17.01.1984 прийнята робочою складу бази обладнання ОДСП, наказ №1-к від 16.01.1984, номер 6 запису в трудовій книжці;

- з 17.01.1984 по 02.05.1984, зміни до наказу №1-к від 16.01.1984 прийнято машиністом 1-категорії, наказ 1а/к від 17.01.1984, номер 7 запису в трудовій книжці;

- з 03.05.1984 по 31.03.1988, переведена експедитором ОДСП з окладом відповідно до штатного розкладу, наказ 31-к від 03.05.1984, номер запису 8 в трудовій книжці;

- з 01.04.1988 по 31.10.1988 переведена на посаду завгоспу, наказ 556 від 28.06.1988, номер 9 запису в трудовій книжці;

- з 01.11.1988 по 31.05.1990, переведена на посаду завідуючої канцелярією, наказ 96к 02.11.1988, номер 10 запису в трудовій книжці;

- з 01.06.1990, переведена на посаду машиністки 2 категорії, наказ 40к від 28.05.1990, номер 11 запису в трудовій книжці;

- з 01.06.1990 по 11.05.1992 прийнята переведенням машиністкою 2 категорії управління, наказ 79-к від 07.06.1990, номера 12,13 записів в трудовій книжці;

- з 12.05.1992 по 31.05.1993, прийнята секретарем-машиністкою в порядку переведення з управління капітального будівництва ДГОКА, наказ №45к від 07.05.1992, №64/к від 04.12.1992, номера 14,15 записів в трудовій книжці;

- з 01.11.1995 по 15.08.1999, прийнята провідним інженером кошторисником виробничого відділу, наказ 99а/к від 01.11.1995, №43/к від 16.08.1999, номера 16,17 записів в трудовій книжці;

- з 16.11.1999 по 11.08.2000, розпочата виплата допомоги по безробіттю та закінчена виплата допомоги, номера 18,19 записів в трудовій книжці;

- з 09.04.2002 по 05.10.2002, розпочата виплата допомоги по безробіттю та закінчена виплата допомоги, номера записів 20, 21 записів в трудовій книжці.

Оскільки стаж роботи підтверджений належно оформленими записами у трудовій книжці позивача, суд вважає неправомірною відмову відповідача в зарахуванні вищенаведених періодів роботи зазначених та належним чином відображених в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_13 до її страхового стажу.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наступні періоди роботи позивача: з 28.07.1980 по 14.05.1981; з 17.06.1981 по 27.01.1982; з 28.01.1982 по 17.01.1984; з 17.01.1984 по 02.05.1984; з 03.05.1984 по 31.03.1988; з 01.04.1988 по 31.10.1988; з 01.11.1988 по 31.05.1990; з 01.06.1990 по 11.05.1992; з 12.05.1992 по 31.05.1993; з 01.11.1995 по 15.08.1999.

Щодо не зарахування позивачу періоду отримання нею допомоги по безробіттю суд зазначає наступне.

Відповідачем у його спірному рішенні, було зазначено, що отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000 не було зараховано позивачу до її страхового стажу, оскільки в трудовій книжці позивача не було засвідчено належним чином зміну її прізвища.

Судом було вже досліджено трудову книжку позивача та встановлено належність її позивачу.

В той же час, судом було встановлено, що позивачу не було зараховано знаходження позивача у період з 16.11.1999 по 11.08.2000 в Авдіївському міському центрі зайнятості де їй виплачувалась допомога по безробіттю.

Як вже було встановлено судом, трудова книжка містить належним чином відображені записи позивача про знаходження її у період з 16.11.1999 по 11.08.2000 в Авдіївському міському центрі зайнятості та відповідно до приписів п.а ст.56 Закону України №1788-ХІІ, яким передбачено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Таким чином період знаходження позивача в Авдіївському міському центрі зайнятості з 16.11.1999 по 11.08.2000 підлягає зарахуванню позивачу до її страхового стажу.

Щодо не зарахування до страхового стажу період навчання позивача з 01.09.1979 по 18.07.1980, суд зазначає наступне.

Відповідач у своєму спірному рішенні зазначив, що період навчання не був зарахований позивачу до її страхового стажу згідно з атестатом НОМЕР_14 від 18.07.1980, оскільки зазначено прізвище українською мовою « ОСОБА_1 », що не відповідає паспортним даним позивача. Документи підтверджуючі зміну прізвища відсутні.

З матеріалів справи судом вже було встановлено, що дівоче прізвище позивача « ОСОБА_1 », відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження позивача.

Окрім цього, з атестату НОМЕР_14 виданого Державним комітетом Української РСР по професійно-технічній освіті, який було видано за підписом голови екзаменаційної комісії, директору училища, заступника директора училища виданого 18.07.1980 позивач 01.09.1979 вступила до Технічного училища №58 м.Донецька та 18.07.1980 закінчила повний курс технічного училища. Даний атестат зазначений як українською так і російською мовами.

Позивачем надавались відповідні документи, що дають суду змогу дійти висновку, щодо належності поданих нею документів до відповідача для призначення їй пенсії.

У сукупності з наданих документів суд вважає за можливим ідентифікувати та підтверджує ту обставину, що у дійсності наданий атестат НОМЕР_14 відображає період навчання саме позивача ОСОБА_1 , що також належним чином відображено у її трудовій книжці.

Суд зауважує, що відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Таким чином підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що період навчання позивача з 01.09.1979 по 18.07.1980 підлягає зарахуванню позивачу до її страхового стажу.

Суд зауважує, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, інших документів.

Встановивши всі дійсні обставин справи, приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що не здійснення відповідачем перевірки внесених записів, а також ігнорування наданих документів, що належним чином відображають належність трудової книжки та атестату про навчання позивачеві, призвело до ухвалення протиправного рішення про відмову в зарахуванні стажу роботи.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлені фактичні обставини справи, у взаємозв`язку із приписами чинного законодавства, суд доходить висновку про протиправність немотивованого спірного рішення, та як наслідок його скасування.

З огляду на визнання протиправним спірного рішення, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за її заяви є зобов`язання відповідача повторно розглянути дану заяву та вирішити питання, щодо якого звернулася позивач, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 по справі №509/1350/17.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Наряду з викладеним, суд враховує наступне.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Згідно ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з встановлених судом обставин та здійснених на їх підставі висновків суду, зокрема про недотримання відповідачем вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості рішення тощо, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача провести призначення позивачу пенсії за віком з зарахуванням до стажу, що дає право на призначення пенсії, певних періодів, є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним рішення відповідача від 16.12.2022 №22 щодо не зарахування позивачу до її страхового стажу: періоду навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980; період роботи: з 28.07.1980 по 14.05.1981; з 17.06.1981 по 27.01.1982; з 28.01.1982 по 17.01.1984; з 17.01.1984 по 02.05.1984; з 03.05.1984 по 31.03.1988; з 01.04.1988 по 31.10.1988; з 01.11.1988 по 31.05.1990; з 01.06.1990 по 11.05.1992; з 12.05.1992 по 31.05.1993; з 01.11.1995 по 15.08.1999; період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000 та як наслідок скасувати його та як похідна вимога зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача: період навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980; період роботи: з 28.07.1980 по 14.05.1981; з 17.06.1981 по 27.01.1982; з 28.01.1982 по 17.01.1984; з 17.01.1984 по 02.05.1984; з 03.05.1984 по 31.03.1988; з 01.04.1988 по 31.10.1988; з 01.11.1988 по 31.05.1990; з 01.06.1990 по 11.05.1992; з 12.05.1992 по 31.05.1993; з 01.11.1995 по 15.08.1999; період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 08.12.2022 з урахуванням висновків суду по цій справі.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанціями від 27.01.2023 та від 27.09.2023, позивач за подання адміністративного позову сплатив 1073,60 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у розмірі 1073,60 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 9, 32, 139, 243 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (адреса: 54000, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд.1, ), до третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд.10, ) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () від 16.12.2022 №22 щодо не зарахування ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до її страхового стажу: періоду навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980; період роботи: з 28.07.1980 по 14.05.1981; з 17.06.1981 по 27.01.1982; з 28.01.1982 по 17.01.1984; з 17.01.1984 по 02.05.1984; з 03.05.1984 по 31.03.1988; з 01.04.1988 по 31.10.1988; з 01.11.1988 по 31.05.1990; з 01.06.1990 по 11.05.1992; з 12.05.1992 по 31.05.1993; з 01.11.1995 по 15.08.1999; періоду отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ): період навчання з 01.09.1979 по 18.07.1980; період роботи: з 28.07.1980 по 14.05.1981; з 17.06.1981 по 27.01.1982; з 28.01.1982 по 17.01.1984; з 17.01.1984 по 02.05.1984; з 03.05.1984 по 31.03.1988; з 01.04.1988 по 31.10.1988; з 01.11.1988 по 31.05.1990; з 01.06.1990 по 11.05.1992; з 12.05.1992 по 31.05.1993; з 01.11.1995 по 15.08.1999; період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.1999 по 11.08.2000 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 08.12.2022 з урахуванням висновків суду по цій справі.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (адреса: 54000, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд.1, ) судові витрати у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 грудня 2023 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець