Справа № 320/9536/21
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9536/21 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Єгорової Н.М.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И В :

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними дій.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради, засновником якого є Глевахівська селищна рада, зареєстроване як юридична особа, включене до ЄДРПОУ за номером 330118727.

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Київській області, є платником податків, зборів та обов`язкових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з розрахунку податкового боргу та даними інтегрованої картки позивача та що не заперечується позивачем, за Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Глевахівської селищної ради обліковується податковий борг зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 5926812,00 грн., станом на 30.03.2020 року.

За посиланням відповідача, що не заперечувалось позивачем, контролюючим органом було направлено першу податкову вимогу від 18.01.2005 року №1/26, яка отримана позивачем 19.01.2005 року та другу податкову вимогу від 21.02.2005 року №2/41.

Згідно розрахунку податкового боргу та даними інтегрованої картки позивача, вищезазначений борг виник на підставі самостійно поданої податкової звітності, а саме: податкові декларації з податку на додану вартість № від 20.01.2017 року - 187583,00 грн.; № від 20.02.2017 року - 191004,00 грн.; № від 17.03.2017 року - 240430,00 грн.; № від 20.04.2017 року - 148703,00 грн.; № від 19.05.2017 року - 227745,00 грн.; № від 20.06.2017 року - 121072,00 грн.; № від 19.07.2017 року - 107858,00 грн.; № від 21.08.2017 року - 131159,00 грн.; № від 20.09.2017 року - 104825,00 грн.; № від 19.10.2017 року - 142503,00 грн.; № від 20.11.2017 року - 111793,00 грн.; № від 19.12.2017 року - 225978,00 грн.; № від 22.01.2018 року - 92494,00 грн.; № від 20.02.2018 року - 104302,00 грн.; № від 20.03.2018 року - 137255,00 грн.; № від 20.04.2018 року - 177331,00 грн.; № від 21.05.2018 року - 160808,00 грн.; № від 20.06.2018 року - 120765,00 грн.; № від 20.07.2018 року - 180927,00 грн.; № від 17.08.2018 року - 140946,00 грн.; № від 18.09.2018 року - 132198,00 грн.; № від 19.10.2018 року - 179187,00 грн.; № від 19.11.2018 року - 135950,00 грн.; № від 20.12.2018 року - 139015,00 грн.; № від 21.01.2019 року - 238712,00 грн.; № від 20.02.2019 року - 144843,00 грн.; № від 19.03.2019 року - 206825,00 грн.; № від 19.04.2019 року - 180561,00 грн.; № від 20.05.2019 року - 290455,00 грн.; № від 14.06.2019 року - 27210,00 грн.; № від 18.07.2019 року - 239148,00 грн.; № від 16.08.2019 року - 181245,00 грн.; № від 19.09.2019 року - 213066,00 грн.; № від 18.10.2019 року - 261037,00 грн.; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № - 9408,00 грн.; податкові декларації з податку на додану вартість № від 20.11.2019 року - 137379,00 грн.; № від 19.12.2019 року - 155092,00 грн.

Рішенням уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 року №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, відповідно до пункту 95.5 статті 95 ПК України, вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів платника податків з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів та інших фінансових установах з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (). Зазначене рішення направлено позивачу 16.04.2020 року, що підтверджується фіскальним чеком.

На виконання вказаного рішення направлено інкасовані доручення від 19.05.2021 року №39 та 27.05.2021 року №108 у АТ «Укрсиббанк». За інкасованими дорученнями, на підставі рішенням уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 року №1, з позивача стягнуто загальну суму 252825,62 грн., що підтверджується даними інтегрованої картки платника податків.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ПК України).

Статтею 15 ПК України на платників податків покладений обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України на платників податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 203.1 статті 203 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до пункту 203.2 статті 203 ПК України сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Відповідно до підпункту 14.1.175 статті 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання

Пунктом 59.1 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Статтею 95 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у разі виникнення у платника податків боргу, контролюючий орган формує вимогу на суму такого боргу та здійснює заходи з його погашення шляхом стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, та стягнення коштів у рахунок податкового боргу за рахунок готівки на підставі відповідних рішень суду.

Станом на час виникнення у позивача заборгованості та прийняття першої та другої податкових вимог діяв Закон України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 03.07.2001 року №2181-ІІІ (далі - Закон №2181-ІІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2181-ІІІ податкова вимога визначалась як письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу.

Згідно з підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-ІІІ перша податкова вимога надсилалась не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, а друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

За змістом підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону №2181-ІІІ у разі виникнення нового податкового боргу після направлення першої податкової вимоги друга податкова вимога мала містити суму консолідованого боргу без направлення нової податкової вимоги по новому податковому боргу. У контексті даної норми консолідованим вважався борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

З 01.01.2011 року у зв`язку з набранням чинності ПК України втратив чинність Закон №2181-ІІІ, однак правовий статус податкової вимоги суттєво не змінився.

Так, згідно з підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Пунктом 59.5 статті 59 ПК України визначено, що у разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Отже, згідно з приписами ПК України платнику податків надсилається лише одна податкова вимога замість двох, визначених попередньо Законом №2181-ІІІ, однак як ПК України, так і Законом №2181-ІІІ передбачено, що в разі збільшення суми податкового боргу після направлення (вручення) податкової вимоги, нова податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі №820/4771/17).

З огляду на чинні податкові вимоги від 18.01.2005 року №1/26 та від 21.02.2005 року №2/41, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що податковий борг позивача не переривався.

До того ж, сторонами не надано доказів оскарження чи відкликання вказаних вимог.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 року №1797-VIII, що набрав чинності з 01.01.2017 року, пункт 95.5 доповнено абзацами другим - шостим такого змісту: «У разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань. У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що стягнення коштів за рахунок готівки, що належить платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду може бути здійснене за наступних умов:

1) виникнення податкового боргу у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку;

2) податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень;

3) податковий борг не сплачено протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати;

4) відсутні зобов`язання держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.

Таким чином, зазначена норма закону прямо встановлює право керівника контролюючого органу (його заступника або уповноваженої особи) прийняти рішення про стягнення коштів платника податків лише в сукупності перелічених вище умов (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі №820/6139/17).

Судом першої інстанції було встановлено, що сума податкового боргу становить 5926812,00 грн. станом на 30.03.2020 року, наявність якої обумовило прийняття відповідачем рішення від 06.04.2020 року №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, виникла у зв`язку із несплатою позивачем узгодженого грошового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на підставі самостійно поданих податкових декларації та уточнюючих розрахунків. Наявність вказаної суми податкового боргу, який виник у результаті несплати грошового зобов`язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації з податку на додану вартість, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема розрахунком податкового боргу та інтегрованою карткою платника податків Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради.

Позивачем доводів на спростування наведеного в заявах по суті не зазначено, відповідних доказів не надано, клопотань з цього приводу не заявлено.

Більше того, позивач не заперечує щодо наявності податкового боргу. Доказів оскарження першої, другої податкової вимоги суду не надано.

Разом з тим, судом першої інстанції було вірно зауважено про те, що з урахуванням висновку суду про наявність повноважень у контролюючого органу, передбачених статтею 95 ПК України, щодо здійснення стягнення з рахунків позивача в банках з метою погашення податкового боргу без звернення до суду, що, у свою чергу, є достатнім для вирішення спору, та зважаючи на те, що позивачем не заявлено окремо вимог про протиправність рішення контролюючого органу від 06.04.2020 року №1, то суд окремо не досліджуватиме це питання.

Отже, статтею 95 ПК України визначений загальний порядок здійснення контролюючим органом заходів щодо погашення податкового боргу, а статтею 96 ПК України передбачені особливості погашення податкового боргу комунальними підприємствами.

Як зазначено в пункті 95.1статті 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

За положеннями пункту 96.1 статті 96 ПК України, у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна комунального підприємства, не покриває суму його податкового боргу і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності у такого боржника власного майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків, з поданням щодо прийняття рішення про: виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків. Рішення про фінансування таких витрат розглядається на найближчій сесії відповідної ради; затвердження плану досудової санації такого платника податків, який передбачає погашення його податкового боргу; ліквідацію такого платника податків та призначення ліквідаційної комісії; прийняття сесією відповідної ради рішення щодо порушення справи про банкрутство платника податків.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі комунальних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку або прийняти рішення керівником, його заступником про стягнення коштів платника з рахунків у банках; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу. Якщо вказані заходи не мали результатом погашення податкового боргу комунального підприємства, то податковий орган вчиняє дії, передбачені статтею, для залучення коштів (майна) органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке підприємство, для погашення податкового боргу останнього (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №520/6746/2020)

Наразі до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради правомірно застосовано захід погашення податкового боргу, передбачений статтею 95 ПК України, як стягнення коштів з рахунків у банках, тобто дії, направлені відповідачем на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу є правомірними та вчиненні відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо достатності встановлених судами обставин справи та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, судова колегія зауважує на такому.

При вирішенні кожної справи суд першочергово надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу. Така оцінка здійснюється на підставі аналізу як доводів позивача про наявність у нього порушеного права, які дають підстави ініціювати позов, так і встановлених судом в ході судового розгляду фактичних обставин справи, що дають підстави для висновку про наявність порушеного права. Крім того, суд визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У цій справі позивач не погоджується із вчиненими Головним управлінням ДПС у Київській області діями щодо стягнення коштів на підставі інкасових доручень, оскільки податковий борг повинен був стягуватись на підставі рішення суду. У зв`язку з цим просив захистити його право шляхом визнання таких дій протиправними та стягнення коштів.

Отже, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. З огляду на встановлені судами обставини, саме по собі визнання протиправними дій відповідача без зобов`язання вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення не відповідає способам захисту порушеного права, визначеним у статті 5 КАС України.

Так, рішення уповноваженої особи ГУ ДПС у Київській області від 06.04.2020 року №1 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках в рахунок погашення податкового боргу є самостійним індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який стосується прав або інтересів визначеної у ньому особи.

Разом з тим, позивач не скористався наданим йому правом на оскарження рішення контролюючого органу від 06.04.2020 року №1.

Підсумовуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач, звертаючись до суду із цими позовними вимогами, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, які останній вважає порушеними, оскільки визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Київській області не вплине на обсяг прав та обов`язків позивача, зокрема, не змінить чинність рішення уповноваженої особи контролюючого органу від 06.04.2020 року №1.

Відтак, за встановлених у цій справі обставин, оскаржуючи дії відповідача, позивач неправильно обрав спосіб захисту порушених, на його думку, прав та інтересів, оскільки такі дії не призвели до жодних юридично-значимих наслідків, які можуть впливати на його права чи інтереси.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Fi№la№d» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spai№» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, за наслідком розгляду даного спору, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та зважаючи на достатній та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Єгорова Н.М.

Сорочко Є.О.

Дата складання повного тексту05.12.2023