Справа № 280/4484/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

06 грудня 2023 року Справа № 280/4484/19 СН/280/5/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В. розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати незаконними та скасувати рішення, вимогу та податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в Запорізькій області, а саме:

рішення № від 02 вересня 2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 33863,28 грн.;

рішення № від 02 вересня 2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 1408,00 грн.;

вимога про сплату боргу(недоїмки) від 02 вересня 2019 року № Ф- - заборгованості зі сплати єдиного внеску у сумі 2816,00 грн.;

вимога про сплату боргу(недоїмки) від 02 вересня 2019 року № Ф- - заборгованості зі сплати єдиного внеску у сумі 237619,80 грн.;

податкове повідомлення-рішення форми Д від 02 вересня 2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені, код платежу - 11010100, на суму 3600,00 грн., з яких збільшене податкове зобов`язання становить 2304,00 грн., штрафні санкції - 1296,00 грн.;

податкове повідомлення-рішення форми Р від 02 вересня 2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, код платежу - 11010500, на суму 1585573,35 грн., з яких збільшене податкове зобов`язання становить 1268458,68 грн., штрафні санкції- 317114,67 грн.;

податкове повідомлення-рішення форми Д від 02 вересня 2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені, код платежу - 11011001, на суму 300,00 грн., з яких збільшене податкове зобов`язання становить 192,00 грн., штрафні санкції - 108,00 грн.;

податкове повідомлення-рішення форми Р від 02 вересня 2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Військовий збір, код платежу - 11011000, на суму 121773,29 грн., з яких збільшене податкове зобов`язання становить 105704,89 грн., штрафні санкції -16068,4 грн.;

податкове повідомлення-рішення форми Р від 02 вересня 2019 року №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на додану вартість, код платежу - 14010100, на суму 289824,63 грн., з яких збільшене податкове зобов`язання становить 231859,7 грн., штрафні санкції - 57964,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що прийняті контролюючим органом рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Так, позивач зазначив, що основним доводом контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства було те, що на думку відповідача ФОП ОСОБА_1 протиправно включив до складу втрат від провадження господарської діяльності витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення. Разом з тим, на переконання позивача, сідельні тягачі та напівпричепи бортові, які використовуються у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 , не є засобами подвійного призначення, оскільки відповідно до товарних позицій 8704, 9709 (транспортні засоби за якими можуть бути віднесені до основних засобів подвійного призначення) не віднесено сідельні тягачі та напівпричепи. Також, позивач вказував на неправомірність висновків контролюючого органу про те, що платником податку не підтверджено використання в господарській діяльності бензину та газу, оскільки позивачем хоча і здійснювалась закупка бензину та скрапленого газу для потреб не пов`язаних із підприємницькою діяльністю, проте, за такими операціями позивачем не оформлялись податкові накладні, не оформлялись первинні документи, тощо. Позивач зазначає, що про зазначені обставини було повідомлено контролюючим орган, проте, зазначені обставини не враховано під час прийняття спірних рішень. Крім того, позивач посилався на те, що ним правомірно віднесено до складу витрат витрати на придбання абсорбенту газоконденсатного, оскільки відповідно до технічних умов, зазначений абсорбент є компонентом дизельних палив. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 02 вересня 2019 року №, №, №, № та №; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02 вересня 2019 року № та №; вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Запорізькій області від 02 вересня 2019 року №Ф- та №Ф-.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2022 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року в адміністративній справі №280/4484/19 - без змін.

Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області задоволено частково, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року скасовано, а справу №280/4484/19 направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд зазначив наступне.

Здійснюючи висновки щодо належності (чи неналежності) автомобільних засобів (категорії) на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів) виходили з Класифікації транспортних засобів (автомобілів) по УКТ ЗЕД.

Проте вказані висновки є помилковими з у рахуванням висновків Верховного Суду у справах № 807/250/18, № 120/2487/19-а.

Визначаючи основними засобами подвійного призначення земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі, норма підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, так само, як і інші норми, не встановлює критерії (ознаки), яким повинні відповідати перераховані основні засоби. Це стосується, зокрема, і призначення основного засобу.

Для правильного застосування норм пункту 177.2, підпункту 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України у цій справі слід встановити, чи є транспортні засоби, які позивач використовував у своїй господарській діяльності, вантажними автомобілями, враховуючи, що характерною ознакою вантажного автомобіля є його призначення для перевезення вантажу, в тому числі, і певного виду вантажу.

Щодо правомірності віднесення до податкового кредиту витрат на придбання бензину і газу судами попередніх інстанцій вказано, що з огляду на надані пояснення позивач придбавав таких товар для власних потреб та витрати на його придбання не віднесено до витрат підприємницької діяльності.

Разом з тим, контролюючий орган зазначає, що згідно з аналізом наданих первинних документів, а саме: технічних паспортів на транспортні засоби, актів виконаних робіт, банківських виписок, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних (детальний перелік документів наведено в акті перевірки), ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу валових витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки витрати на придбання бензину на суму 44 899,4 грн та газу на суму 83 713,45 грн у 2017 році та на придбання бензину на суму 74 097,55 грн та газу на суму 33 741,25 грн у 2018 році.

Відповідно до технічних паспортів позивач користується вантажними автомобілями, які використовують дизельне пальне. Документів, що підтверджують використання автомобілів, які споживають бензин - не надано.

Указані обставини залишились поза увагою судів попередніх інстанцій, які послались лише на пояснення позивача без дослідження відповідних первинних документів.

Стосовно завищення позивачем показників витрат на придбання дизельного палива судами попередніх інстанцій вказано на неправомірність застосування відповідачем до спірних відносин положень наказу Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43 Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті.

При цьому судами не досліджено сам факт порушення позивачем податкового законодавства щодо непідтвердження віднесення до сум витрат вартості використаного пального на загальну суму 2 205 896 грн у 2017 році та на суму 3 445 347 грн у 2018 році.

Отже, вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Визначення податковим органом військового збору, застосування штрафних санкцій є похідним від збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, тому судові рішення у справі в частині цих вимог підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд в цій частині і необхідністю дослідження кожного акта індивідуальної дії, що становить предмет позовних вимог у цій справі.

Враховуючи, що судами залишились невстановленими обставини, які мають значення для правильного вирішення даного спору, суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції повністю з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа автоматизованою системою документообігу суду 14 березня 2023 року передана на розгляд судді Татаринова Д.В., про що свідчить протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою суду від 20 березня 2023 року адміністративну справу № 280/4484/19 прийнято до провадження суддею Татариновим Д.В., відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання на 18 квітня 2023 року о 10 год. 00 хв.

03 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, вказано, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки складено акт від 25 липня 2019 року № 604 / 08-01-13-05/ НОМЕР_1 , який 26 липня 2019 року направлено засобами почтового зв`язку на адресу ФОП ОСОБА_1 листом з повідомленням про вручення. ФОП ОСОБА_1 з висновками акту від 25 липня 2019 року № 604 / 08-01-13-05/ НОМЕР_1 не погодився, про що повідомив у своїх запереченнях (вх. №47770/ФОП від 19 серпня 2019 року), додаткові документи до заперечення не надавалися. В наданих запереченнях не доведено та не спростовано висновки акту перевірки, а також не надано жодних додаткових документів, які б могли спростувати висновки акту документальної планової виїзної перевірки від 25 липня 2019 року № 604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , таким чином висновки акта перевірки від 25 липня 2019 року № 604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 є правомірними та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства. У задоволенні позову просить відмовити.

Протокольною ухвалою суду від 18 квітня 2023 року підготовче засідання в адміністративній справі № 280/4484/19 відкладено на 15 травня 2023 року на 10 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 15 травня 2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження, строком на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 19 червня 2023 року на 10 год. 00 хв.

19 червня 2023 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив в якому представник позивача звертає увагу суду на те, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу валових витрат, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів. Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є код КВЕД 49.41 - вантажний автомобільний транспорт. Щодо використання транспортних засобів позивачем у власній господарській діяльності протягом визначеного періоду зазначає, що відповідно до пункту 6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, передбачено реєстрацію транспортних засобів лише за юридичними або фізичними особами, через що у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник суб`єкт господарювання-фізична особа. Через що, реєстрація транспортного засобу на фізичну особу не є визначальною обставиною, яка може свідчити про його придбання без мети використання цією фізичною особою у межах власної господарської діяльності. Крім того, акцентує увагу суду на тому, що у ході здійснення господарської діяльності, на автомобілях позивача працювали наймані працівники, що підтверджується Актом перевірки. Окрім того, зазначає, що чинним законодавством не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна. Окрім того, вказує, що зі змісту Акту вбачається, що висновки контролюючого органу про допущені позивачем в цій частині порушення ґрунтуються на підпунктах 177.4.6. пункту 177.4 статті 177 ПК України, а саме, що позивачем було віднесено до складу витрат витрати на утримання основних засобів подвійного призначення (вартості придбаних палива, запасних частин для транспортних засобів та їх ремонту). І зовсім проігноровано, що понесені витрати обумовлені здійсненням господарської діяльності. З огляду на вказане, позов просить задовольнити.

Ухвалою суду від 19 червня 2023 року провадження у справі № 280/4489/19 зупинено до 24 липня 2023 року з метою надання часу для примирення.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року провадження по справі № 280/4484/19 поновлено.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року провадження у справі № 280/4489/19 зупинено до 04 вересня 2023 року з метою надання часу для примирення.

Протокольною ухвалою від 04 вересня 2023 року провадження по справі № 280/4484/19 поновлено, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги підготовче засідання відкладено на 19 вересня 2023 року на 12 год. 00 хв.

Протокольною ухвалою суду від 18 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі № 280/4484/19, справу призначено до розгляду по суті на 17 жовтня 2023 року на 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року розгляд справи відкладено на 06 листопада 2023 року на 11 год. 00 хв.

У судове засідання, призначене на 06 листопада 2023 року, представник позивача не прибув, проте подав клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. На задоволенні позову наполягає.

Представник відповідача з підстав викладених у відзиві в задоволенні позову просив відмовити.

На підставі наявних матеріалів справи судом встановлено такі обставини.

Між сторонами у справі № 280/4484/19 виник спір щодо правомірності включення позивачем витрат від провадження господарської діяльності витрат на утримання сідлових тягачів та напівпричепів, як об`єктів подвійного призначення, пов`язаних з господарською діяльністю позивача.

Так, у період з 27 червня 2019 року по 18 липня 2019 року проведено планову документальну виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за період діяльності з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року з метою своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено Акт перевірки від 25 липня 2019 року №604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 .

У Акті перевірки від 25 липня 2019 року №604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем:

- пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, у частині не ведення Книги обліку доходів та витрат;

- пункту 177.2 статті 177, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, у результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, що підлягає сплаті до бюджету ФОП ОСОБА_1 та як наслідок його заниження на загальну суму 1 268 458,68 грн. в тому числі по періодах: за 2017 рік на суму 528 909,99 грн., за 2018 рік на суму 739 548,68 грн.;

- підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пункту 171.1, пункту 171.2 статті 171 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 завищено суму чистого оподатковуваного доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню військовим збором у сумі 105 704,89 грн., у том числі по періодах: за 2017 рік - 44075,83 грн., за 2018 рік 61629,06 грн.;

- підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 ст.168 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не перераховано до бюджету суму військового збору за неоформленого найманого працівника суму 192 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік у сумі 192 грн.;

- підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1, підпункту 168.4.1 пункту 168.4 статті 168, пункту 171.1 статті 171, пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, в частині своєчасності та повноти нарахування, утримання та перерахування податку на доходи фізичних осіб в період 2-3 квартал 2017 року, в результаті чого занижено податок на загальну суму 2304,00 грн.;

- підпункту 16.1.3 пункту 16.1 ст.16, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України та пунктів 1.2, пункту 3.2, пункту 3.3, пункту 3.4, пункту 3.5 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24 грудня 2010 року №1020, та наказу Міндоходів України від 21 січня 2014 року №49 «Про затвердження форми податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ);

- пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8, частини 7, частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ФОП ОСОБА_1 занижено за період 2017 2018 року суму чистого доходу від підприємницької діяльності (детальніше пункт 2.2.2 акту перевірки), в результаті чого занижено зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 237619,80 грн. в тому числі по періодах: за 2017 рік на суму 101013,00 грн.; за 2018 рік на суму 136606,80 грн.;

- пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5, частини 7 статті 8, частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ФОП ОСОБА_1 у звітності сум нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», встановлено заниження сум нарахованої заробітної плати на загальну суму 2816,00 грн., а саме 2017 рік на суму 2816,00 грн.;

- підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 231859,72 грн.

Не погодившись з висновками Акту перевірки від 25 липня 2019 року №604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 позивач подав письмові заперечення на їх висновки. Разом з тим, листом ГУ ДФС у Запорізькій області від 28 серпня 2019 року №14769/14/08-01-13-05-09 висновки Акту перевірки залишено без задоволення, а висновки Акту перевірки без змін.

На підставі висновків Акту перевірки від 25 липня 2019 року №604/08-01-13-05/ НОМЕР_1 контролюючим органом прийнято:

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02 вересня 2019 року № , яким до позивача застосовано штрафні санкції на суму 33863,28 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02 вересня 2019 року №, яким до позивача застосовано штрафні санкції на суму 1408,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 вересня 2019 року №Ф-, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на суму 2816,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 вересня 2019 року №Ф-, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в розмірі 237619,80 грн.;

- податкове повідомлення рішення від 02 вересня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3600,00 грн., у т.ч. за податковим зобов`язанням 2304,00 грн. та 1296,00 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення від 02 вересня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 1 585 573,35 грн., в т.ч. за податковим зобов`язанням 1 268 458,68 грн. та 317114,67 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення від 02 вересня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 300,00 грн., у т.ч. за податковим зобов`язанням 192,00 грн. та 108 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення від 02 вересня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військового збору 121773,29 грн., у т.ч. за податковим зобов`язанням 105704,89 грн. та 16068,40 грн. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення від 02 вересня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 289824,63 грн., у т.ч. за податковим зобов`язанням 231859,70 грн. та 57964,93 грн. за штрафними санкціями.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом спірних рішень, звернувся з даним позовом до суду.

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що основною підставою для прийняття спірних рішень стали висновки контролюючого органу про неправомірність включення до складу витрат від провадження господарської діяльності витрат на утримання сідлових тягачів та напівпричепів, як об`єктів подвійного призначення (витрати на придбання пального, запчастин необхідних для проведення ремонту, тощо).

При цьому, суд зазначає, що сам факт використання в господарській діяльності позивача сідельних тягачів та напівпричепів відповідачем не спростовується та підтверджується наданими до матеріалів адміністративної справи товарно-транспортними накладними, подорожніми листами, видатковими накладними та платіжними дорученнями.

Суд зазначає, що згідно реєстраційних даних, основним видом діяльності Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 є вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41), позивач перебуває на загальній системі оподаткування, є платником податків на доходи та на додану вартість, єдиного соціального внеску та військового збору.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин передбачалось, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Об`єктом оподаткування резидента відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 ПК України.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з пункту 177.2 статті 177 ПК України його об`єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З вищевикладеного вбачається, що включенню підлягають не всі види витрат, а лише ті, які безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю ФОП.

Зі змісту Акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу про допущені позивачем в цій частині порушення ґрунтуються на підпункті 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України, а саме, що такі запчастини були призначені для обслуговування основних засобів подвійного призначення, а тому не включаються до складу витрат підприємця.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».

В розумінні статті першої цього Закону, автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;

спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363 в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законодавчим актом.

Також, враховуючи конструкцію сідельного тягача, з огляду на його обладнання а також його обладнання, вбачається, що сам по собі, сідловий тягач є спеціалізованим транспортом, призначеним виключно для буксирування напівпричепа. Іншого призначення або можливості використання судом не встановлено.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Аналогічний висновок щодо приналежності сідельного тягача в поєднанні із причепом/напівпричепом викладено у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №807/250/18, від 2 липня 2020 року у справі №560/389/19, від 4 березня 2021 року у справі №500/2170/19, від 3 червня 2021 року у справі № 540/1969/19, від 24 лютого 2023 у справі №160/9839/19, від 15 червня 2023 року у справі № 540/2254/19.

Відповідно до положень пункту 177.4 статті 177 ПК України в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Тобто, головним до формування витрат фізичної особи-підприємця є те, що всі витрати повинні відповідати переліку, наведеному в пункті 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, бути пов`язаними із господарською діяльністю, тобто пов`язаними з отриманням доходу (виручки), бути фактично понесеними та документально підтвердженими.

При цьому, пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено вичерпний перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів підприємця.

Згідно з підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Вказані у цій статті підприємці відповідно до підпункту 177.4.6. пункту 177.4 статті 177 ПК України мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають:

витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів;

витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, враховуючи вимоги підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України, фізична особа-підприємець не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань по визначених у підпункті 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 цього Кодексу основних засобах подвійного призначення.

Разом з тим, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Визначаючи основними засобами подвійного призначення земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі, норма підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, так само, як і інші норми, не встановлює критерії (ознаки), яким повинні відповідати перераховані основні засоби. Це стосується, зокрема, і призначення основного засобу.

Тобто, для правильного застосування норми підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України у цій справі необхідно вважати, що транспортні засоби, які позивач використовував у своїй господарській діяльності, є вантажними автомобілями, враховуючи, що характерною ознакою вантажного автомобіля є його призначення для перевезення вантажу, в тому числі, і певного виду вантажу.

Суд зауважує, що Податковий кодекс України не містить визначення терміну «основні засоби подвійного призначення».

В той же час, згідно статті 1 закону України «Про автомобільний транспорт» в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Так, з урахуванням положень вищезазначеного закону, автомобіль (транспортний засіб) може використовуватись за трьома призначеннями:

- для перевезення людей та (чи) вантажів;

- для буксирування транспортних засобів;

- для виконання спеціальних робіт.

З огляду на вказане, під транспортом подвійного призначення слід розуміти транспорт, який, з урахуванням свого функціонального обладнання може використовуватись особою більше аніж за одним із вищезазначених судом призначень.

При цьому, як зазначалось у мотивувальній частині рішення раніше, з урахуванням положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, сідельний тягач є спеціалізованим транспортом, призначеним виключно для буксирування напівпричепа, що, саме по собі, виключає можливість його застосування позивачем у своїй господарській діяльності за іншим призначенням, аніж буксирування напівпричепа.

Натомість, податковий орган, за явної невизначеності такого терміну як «основні засоби подвійного призначення», вважав, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення тобто вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями.

При цьому, з системного аналізу підпункту 177.4.5. та підпункту 177.4.6. пункту 177.4 статті 177 ПК України, в реакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин. дає підстави дійти висновку, що вантажний автомобіль не обов`язково є основним засобом подвійного призначення, а лише вказують на те, що не можуть бути включені до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання тих вантажних автомобілів, які є основними засобами саме подвійного призначення.

Згідно з підпунктом 4.1.4. пункту 4.1. ст.4 ПК України, в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Отже, контролюючий орган дійшов помилкового висновку про те, що сідловий тягач та напівпричіп відносяться до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України, а відповідно висновки податкового органу в наведеній частині суперечать статті 177 ПК України.

Щодо обґрунтованості висновків контролюючого органу про завищення позивачем показників витрати дизельного палива та проведення перерахунку таких витрат, суд зазначає таке.

Так, фактично основним доводом контролюючого органу було те, що позивачем під час визначення обсягів витраченого дизельного палива не було враховано положення наказу Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 рок №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до пункту 3.1 статті 3 Податкового кодексу України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Вищевказаний наказ Міністерства транспорту України не носить імперативного характеру для позивача та не входить до складу податкового законодавства України та не регулює правовідносини з питань оподаткування податком на доходи фізичних осіб, податком на додану вартість, тощо.

Більш того, є правильним твердження позивача про те, що наказ Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», не зареєстрований в Міністерстві юстиції України, а відповідно носить виключно рекомендаційних характер та може застосовуватись виключно за бажанням платника податків.

Отже, за результатами розгляду адміністративної справи контролюючим органом не доведено, а судом не встановлено, фактів завищення позивачем обсягу задекларованої витрати пального.

Також, суд не приймає до уваги посилання контролюючого органу на те, що придбання позивачем абсорбенту газоконденсатного у кількості 4740 літрів не пов`язано з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 , оскільки з наданих до матеріалів доказів та акту перевірки встановлено, що позивачем для здійснення господарської діяльності використовуються сідельні тягачі, які працюють на дизельному паливі.

В свою чергу, абсорбент газоконденсатний, який є компонентом дизельних палив, відповідно до технічних умов ТУ У 23919929.011-2000, використовувався позивачем, в якості добавки до дизельного пального, зокрема для полегшення пуску двигуна сідлового тягача в зимову пору року.

Контролюючим органом, в свою чергу, до суду не надано жодних доказів на спростування таких тверджень позивача, зокрема не надано доказів, що такий абсорбент газоконденсатний не може застосовуватись під час експлуатації сідлових тягачів, що працюють на дизельному паливі.

Стосовно посилань контролюючого органу на те, що позивачем безпідставно віднесено до податкового кредиту витрати на придбання бензину і газу, з урахуванням того, що у підприємницькій діяльності позивач використовує виключно транспортні засоби, які використовують дизельне паливо, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 44 Господарського кодексу України визначено основні засади здійснення господарської діяльності, серед яких закріплено принцип вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом.

Так, під час розгляду адміністративної справи встановлено, що позивачем не заперечується факи придбання бензину та газу протягом 2017-2018 років, разом з тим, з наданих пояснень встановлено, що позивачем такий товар придбавався для власних потреб, а тому не складались ані акти списання такого пального, ані оформлювались первинні документи щодо використання в підприємницькій діяльності придбаного бензину та газу.

Суд зазначає, що фізична особа підприємець має право придбавати матеріальні цінності не пов`язані з його господарською діяльністю, оскільки таке не заборонено чинним законодавством України, в свою чергу витрати на придбання таких товарів не відносяться на витрати підприємницької діяльності.

За таких обставин, віднесення контролюючим органом коштів витрачених позивачем на придбання бензину та газу до непідтверджених витрат від господарської діяльності є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на положеннях податкового законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних повідомлень рішень в порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним і скасування таких рішень суб`єкта владних повноважень в повному обсязі.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 9605,00 грн, сплачена відповідно до платіжного доручення № 211 від 09 вересня 2019 року.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 02 вересня 2019 року №, №, №, № та №.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 02 вересня 2019 року № та №.

Визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Запорізькій області від 02 вересня 2019 року №Ф- та №Ф-.

Стягнути на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов