Справа № 802/1072/15-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1072/15-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції -Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

29 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушнір В. В.,

представників відповідачів: Колівошко С.М., Сосницької І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.

Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 скасовано в частині стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1576522,68 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.03.2023 касаційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 залишено без змін.

За результатами нового розгляду рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 16.06.2022 в розмірі 1 516 812, 58 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких позивач просить змінити рішення суду першої інстанції, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послалися на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, наказом Генерального прокурора України від 18.11.2013 № 607к ОСОБА_1 призначено з 18.11.2013 на посаду заступника прокурора Вінницької області, яку він обіймав до 23.03.2015.

Згідно із наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 209к ОСОБА_1 з 23.03.2015 звільнено з посади заступника прокурора Вінницької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач не погодився із наказом Генерального прокурора України про його звільнення, тому звернувся до суду з вимогами про його скасування, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.

Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 скасовано в частині стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1576522,68 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено без змін.

Однак, постановою Верховного Суду від 23.03.2023 касаційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 залишено без змін.

При цьому, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у п.п. 62-66 постанови від 23.03.2023 вказав на обгрунтований висновок судів про наявність підстав щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте допустився помилки при його розрахунку.

Так, пунктом 10 Порядку №100 передбачено коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, у тому числі й за час вимушеного прогулу.

Однак положення пункту 10 Порядку №100 виключено постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.

Отже з 12 грудня 2020 року правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Подібну правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі № 340/588/20 та від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14 і вона є застосовною до обставин цієї справи.

За таких обставин, Верховний Суд зазначив, що за період з 12.12.2020 року по 29.09.2021 року застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, передбаченого пунктом 10 Постанови КМУ №100, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 було виключено.

Отже, спірним у досліджуваному випадку є розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути на користь позивача, а також період за який необхідно присудити виплати.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 6 ст. 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (Порядок №100) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до п. 8 Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до п. 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Так, у постанові від 22.02.2023 у справі №826/17709/14 Верховний Суд вказав, що пунктом 10 Порядку №100 передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком №100, зокрема, і за час вимушеного прогулу.

У разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Однак, 12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова №1213, якою внесено зміни до Порядку №100, зокрема, виключено його пункт 10.

Згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04.11.2021 у справі №826/6301/15, від 25.01.2022 у справі №826/17708/14, від 27.09.2022 року у справі №826/18139/14, від 27.12.2022 року у справі №826/18270/14, від 25.01.2023 у справі №826/17614/14, від 31.01.2023 року у справі №826/18038/14, від 02.02.2023 року в справі №826/17491/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12 грудня 2020 року, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, якою виключено пункт 10 Порядку №100, а у площині спірних правовідносин до 11 грудня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11 грудня 2020 року пункт 10 Порядку №100 був чинним і підлягав застосуванню.

Вказані правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом у постанові від 22.02.2023 у справі №826/17709/14 і підстав для відступу від висновків попередньонаведених постанов під час розгляду справи №826/17709/14 колегія суддів не знаходить.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у даній справі №802/1072/15.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у спірному випадку до 11.12.2020 підлягають застосування положення п. 10 Порядку №100, а з 12.12.2020, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, ці положення не підлягають застосуванню.

Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII (Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування прокуратури не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення її повноважень відповідно до закону (ч. 2 ст. 87 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно ч. 1 ст. 89 Закону України "Про прокуратуру" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019), фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Частинами 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 90 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 Закону із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019 функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Враховуючи те, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора, а також те, що призначення позивача на посаду та звільнення здійснюється Генеральним прокурором України, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стягнення коштів за час вимушеного прогулу слід стягувати з Офісу Генерального прокурора, так як останній є роботодавцем у розумінні спірних трудових правовідносин.

Із матеріалів справи встановлено, що судовим рішенням поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.

Однак, у цей період оплата праці працівників прокуратури регулювалась різними нормативно-правовими актами та кілька разів відбувалися підвищення посадових окладів працівників прокуратури.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Згідно ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

При цьому, Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", якого доповнено пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення ч. 2 ст. 33, ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" від 09 грудня 2015 року №1013 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року №505) відбулося підвищення розміру посадового окладу за посадою позивача з 01 грудня 2015 року, який становив 3 885,00 грн.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури", яка набрала законної сили 06 вересня 2017 року, підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури, розмір окладу за посадою позивача становив 8170,00грн.

25.09.2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим внесено ряд змін до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру".

Згідно п. 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Абзацом 3 п. 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX також передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Так, у межах Закону №113-ІХ прийнято Постанову Кабінету Міністрів України №1155 від 11.12.2019 "Про умови оплати праці прокурорів", що набрала законної сили 06 січня 2020 року, якою затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (Постанова №1115).

При цьому, п. 6 Постанови №1155 установлено, що для прокурорів, умови оплати праці яких затверджені цією постановою, не застосовуються, умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені Постановою №505.

Таким чином, внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувалися, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулося розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

При цьому, виплата згідно із Постановою №1115 пов`язана із фактом переведення прокурорів після їх атестації на посади в новоутворені/оновлені прокуратури відповідно до Закону №113-ІХ.

Тобто прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів обласних прокуратур для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновлені на посаді за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, без попереднього проходження атестації як умови переведення, суперечило б меті та вимогам Закону №113-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від14.02.2023 у справі №160/22718/21.

Відповідно до довідки Вінницької обласної прокуратури від 05.05.2021 за січень та лютий 2015 заробітна плата позивача становила 17052,00 грн, помісячно - 8526,00 грн.

Таким чином, сума середньої заробітньої плати позивача складає 8526,00 грн., сума середньоденної заробітної плати - 426,30 грн.

Щодо коефіцієнту, то відповідно до матеріалів справи такий визначений у період з 01.12.2015 у розмірі 1,25, виходячи первинного окладу 2 790 грн до підвищеного окладу 3 488 грн. шляхом ділення.

При цьому, коефіцієнт з 06.09.2017 має визначатися шляхом ділення підвищеного окладу 8170 грн на первинний оклад позивача 2790 грн та складає - 2,93.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 у справі №802/1072/15-а наказом Генерального прокурора від 24.01.2022 №8к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №209к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області та поновлено його на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015. При цьому, з наказом про поновлення позивач ознайомлений 17.06.2022, про що зроблено власноручний підпис останнього.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 24.03.2015 по 16.06.2022 складається по періодах наступним чином:

-з 24 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року: 426,30 грн х 177 робочих днів = 75 455,10 грн;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року: 426,30 грн х 449 робочих днів х 1,25 коефіцієнт підвищення = 239 263,12 грн;

- з 06 вересня 2017 року по 11 грудня 2020 року: 426,30 грн х 831 робочих днів х 2,93 коефіцієнт підвищення = 1 037 968,86 грн.

- з 12 грудня 2020 року по 16 червня 2022 року період вимушеного прогулу розраховується за загальним правилом без коефіцієнту підвищення, а саме: 426,30 грн х 385 робочих днів = 164 125,50 грн.

Разом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 1 516 812,58 грн.

При обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції взято до уваги довідку від 05.05.2021, лист Вінницької обласної прокуратури від 07.05.2021, з чим погодився суд апеляційної інстанції, оскільки решта тверджень та посилань сторін є неналежними та не підтвердженні належними та допустимими письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 грудня 2023 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.