Справа № 500/5883/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5883/23

06 грудня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якій просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ з 16.01.2023;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області перевести ОСОБА_1 на пенсію в зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ з моменту звернення за призначенням - з 16.01.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою з інвалідністю III групи. причиною є інвалідність з дитинства. З 16.01.2023 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію у разі втрати годувальника, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після смерті батька ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що його батько отримував пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

13.07.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою щодо перерахунку пенсії у зв`язку з переходом на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України « Про державну службу».

Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №05 від 18.07.2023 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Відмова ґрунтується на тому, що 01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», яким передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законом № 889 не передбачено призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 15.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

26.09.2023 до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що Законом України «Про державну службу» не передбачено такого виду пенсії, як пенсія у зв`язку з втратою годувальника, а тому, на їх думку, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Кіровоградській області правомірно відмовлено в переведенні позивача на інший вид пенсії.

05.10.2023 до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що нормами Законом України «Про державну службу» не передбачено призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Таким чином, 16.01.2023 позивачу було призначено пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні правові підстави для переведення позивача з пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію в зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу».

13.07.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про перехід із пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону 1058-IV на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу».

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 24.07.2023 позивача повідомлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області йому відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу».

12.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі із мотивів викладених в позовній заяві.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію у разі втрати годувальника.

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 28.08.2023 № 1900-0211-8/3597 батько позивача, ОСОБА_2 отримував пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 17.01.2023 Збаразьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції батько позивача - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 16.01.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області позивачу призначену пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після смерті батька ОСОБА_2 .

Згідно довідки до Акта огляду МСЕК серії ТЕР №0059235 від 26.02.2013 позивачу встановлено III групу інвалідності та причиною є інвалідність з дитинства.

13.07.2023 позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з питання перерахунку пенсії у зв`язку з переходом на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України Про державну службу.

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №05 від 18.07.2023 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії згідно Закону України « Про державну службу».

Відмова ґрунтується на тому, що 01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», яким передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законом № 889 не передбачено призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України « Про державну службу».

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №1900-0211-8/31137 від 24.07.2023 позивача повідомлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Кіровоградській області йому відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу.

Позивач, вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ з 16.01.2023 протиправними, звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом.

Частиною 10 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) передбачено що в разі смерті особи в період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на 2-х і більше членів сім`ї - 90% відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до п.п.1, 2 частини другої статті 36 Закону №1058-IV, непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 за винятком статті 37 Закону №3723-XII, яка повинна застосовуватися до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII.

Зокрема, згідно із п.п.10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з частинами 13, 14 статті 37 Закону №3723-XII, у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за статтею 37 Закону №3723, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.

Верховний Суд уже розглядав справу №236/3193/16-а, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у цій справі. Так, у постанові від 09.11.2018 року у справі №236/3193/16-а Верховний Суд дійшов висновку:

«… право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених ч.10 ст.37 Закону №3723, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

… дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону №889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до статті 37 Закону №3723-XII».

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 року у справі №440/7341/20 сформував висновок, що ч.1 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі:

(1) 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 року, або

(2) 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року.

Як встановлено судом, не є спірним між сторонами те, що батько позивача на час смерті одержував пенсію державного службовця відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-XII. Окрім цього, позивач на момент звернення із заявою до пенсійного органу був непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника та відповідав вимогам, вищезазначених статтею 37 Закону №3723-XII.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних правовідносин установлювався статтею 2 Закону України від 21.03.1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон - №875-ХІІ), а також статті 1 Закону України від 06.10.2005 року №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV, дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Принагідно суд звертає увагу, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ні в Законі №875-ХІІ, ані в Законі №2109-III. При цьому за змістом абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 (далі - Положення №1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Згідно п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто право на призначення пенсії по втраті годувальника особа, якій призначається пенсія, набуває лише за умови надання виписки з акта огляду в МСЕК та висновку МСЕК про те, що вона могла бути визнана інвалідом до досягнення 18 років. Отже, є два випадки для призначення пенсії такого виду пенсії: як встановлення особі інвалідності до досягнення нею 18 річного віку, так і настання інвалідності у віці до 18 років.

За частиною третьою статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16.11.2000 року №2109, причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням інвалідам з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

Так, відповідно до п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, медико-соціальна експертиза хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам проводиться з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Таким чином, статус «інвалід з дитинства» встановлюється в день надходження до комісії документів виключно після 18 років.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.10.2021 року (справа №759/6651/16-а).

Вказане у сукупності дає підстави для висновку, що позивач відповідає визначенню «непрацездатна особа», зміст якого розкрито у статті 36 Закону №1058-IV, та, як наслідок, має право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до положень статті 37 Закону №3723-ХІІ, однак відповідач безпідставно відмовив у такому переведенні.

За таких обставин, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №05 від 18.07.2023 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії відповідно Закону України «Про державну службу» слід визнати протиправним та скасувати.

Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015 року у справі №21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі №317/4184/16-а; від 17.05.2019 року у справі №511/777/17; від 11.07.2019 року у справі №264/6292/16-а; від 10.10.2019 року у справі №520/7533/17; від 13.02.2020 року у справі №263/3478/17; від 17.07.2020 року у справі №335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України «Про прокуратуру») та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону - Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, яка йому обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ.

Правовідносини щодо переходу позивача із пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію у зв`язку з втратою годувальника по Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як призначення нового виду пенсії.

Частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Позаяк позивач із заявою про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» звернувся до пенсійного органу 13.07.2023, а тому таке право на призначення пенсії виникло в нього з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 13.07.2023.

Відтак, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №05 від 18.07.2023 про відмову в перерахунку пенсії відповідно Закону України «Про державну службу» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити з 13.07.2023 позивачу пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ .

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов підлягає до задоволення, на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн, сплачений згідно з квитанцією від 07.09.2023.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №05 від 18.07.2023 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії відповідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 з 13.07.2023 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 ).

- Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (місцезнаходження: вул. Соборна 7А, м.Кропивницький, 25009 ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.