Справа № 620/5285/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5285/23 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 14.08.2023) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасування наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 31.03.2023 №284 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній категорії і кваліфікації у Міністерстві розвитку громад, територій та інфраструктури України з 01.04.2023;

- стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.04.2023 по дату винесення рішення по даній справі у відповідності до ст.235 КЗпП України;

- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28.03.2023 по 14.04.2023 у відповідності до ст.117 КЗпП України;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді рівнозначній категорії і кваліфікації у Міністерстві розвитку громад, територій та інфраструктури України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач вважає вказаний наказ протиправним, виданим всупереч вимог чинного законодавства.

Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що оскільки спірний наказ Мінінфраструктури не видавався, тому права позивача з його боку не порушені. Також зазначив, що позивачу запропоновані всі посади, наявні у Мінінфраструктури. У свою чергу в попередженні про наступне вивільнення від 28.02.2023 позивач погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури, однак у зв`язку з тим, що на зайняття вказаної посади претендувала ще одна особа, то з метою оцінки відповідності професійної компетентності, комісією проведена співбесіда, за результатами якої на зазначену посаду призначено не позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 31.03.2023 №284 К/ОС. Поновлено позивача на посаді начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 01.04.2023. Стягнуто з Міністерства розвитку громад та територій України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2023 по 03.08.2023 у розмірі 100 307,99 грн. Стягнуто з Міністерства розвитку громад та територій України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 по 14.04.2023 у розмірі 15 710,89 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 01.04.2023 та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з`ясовано усіх обставин у справі, що мають значення для справи. Наголошує, що відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді та зобов`язання апелянта вчинити будь-які дії щодо цього. Вказує, що фактично рішення про звільнення позивача приймалось не Мінрегіоном, а відповідною Комісією. При цьому, обов`язок щодо вчинення дій для подальшого працевлаштування позивача було виконано в повному обсязі.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2022 № 1343 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» перейменовано Міністерство інфраструктури на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури (пункт 1).

Реорганізовано Міністерство розвитку громад та територій шляхом приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури (пункт 2).

Установлено, що Міністерство розвитку громад та територій, що припиняється згідно з цією постановою, продовжує виконувати функції та повноваження у визначених сферах до завершення здійснення заходів з приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури, якому передаються функції та повноваження до Міністерства розвитку громад та територій. Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства розвитку громад та територій, що реорганізується (пункт 3).

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу Міністерство інфраструктури України перейменовано на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України без зміни ідентифікаційного коду 37472062.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Мінрегіон перебуває у стані припинення та не вважається припиненою юридичною особою у зв`язку із відсутністю відомостей про його припинення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1198-р «Про утворення комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України» утворено комісію з проведення реорганізації Мінрегіону та затверджено Голову Комісії, абзацом третім пункту 3 вказаного розпорядження доручено Голові Комісії забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією Міністерства розвитку громад та територій .

Наказом від 31.03.2023 № 284 К/ОС позивача звільнено з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу, 31 березня 2023 року, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», (т.1 а.с.167).

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з підстав, не передбачених законом і, відповідно, з порушенням критерію, встановленого пунктом 1 частини другої статті 2 КАС України

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон №889-VIII в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440- IX були внесені зміни, зокрема, до статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Отже, після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме: з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

При цьому, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду, і які існували на день звільнення.

Крім того, частиною третьою статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону №1285-ІХ законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак відповідач у межах спірних правовідносин був зобов`язаний дотриматися визначеної законом процедури вивільнення державних службовців.

З матеріалів справи встановлено, що позивач попереджений про наступне вивільнення 28.02.2023, в якому погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури (т.1, а.с. 106).

Відповідач зазначав, що оскільки на зайняття вказаної посади претендувала ще одна особа - ОСОБА_2 , то відповідно до наказу Мінінфраструктури України від 07.03.2023 № 339-К «Деякі питання відбору кандидатів на посади державної служби апарату Мінінфраструктури», з метою оцінки відповідності професійної компетентності, з кандидатами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комісією проведена співбесіда, за результатами якої призначена ОСОБА_2 , про що свідчить копія з протоколу співбесіди з відбору кандидатів на посади державної служби в Мінінфраструктури України у період дії воєнного стану від 07.03.2023 (т.3 а.с.88).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказану позицію Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, оскільки пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, який має вищу юридичну силу, не передбачено співбесіда з відбору кандидатів, під час проведення процедури звільнення у зв`язку з припиненням (реорганізацією) юридичної особи.

Крім того, конструкція статті 87 Закону № 889-VIII передбачає можливість визначити професійну компетентність державного службовця перед врученням попередженням про звільнення.

Суд першої інстанції вірно вказав, що докази, що позивачу запропоновані інші посади наявні у Мінінфраструктури, на час його звільнення (31.03.2023), ніж та на яку він погодився у попередженні від 28.02.3023, та на яку призначена інша особа (07.03.2023), а він відмовився, не надано.

Верховний Суд України у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16 та від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а.

Колегія суддів наголошує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату, скороченні посади є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому, законодавцем встановлено чіткий алгоритм дій, яких повинен дотримуватись керівник державної служби у випадку скороченням посади державної служби для забезпечення дотримання та реалізації державним службовцем гарантованого Конституцією України права на працю, а саме: попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів до настання відповідної події; пропозиція працівникові іншої рівноцінної посади державної служби, а за відсутності такої - нижчої вакантної посади; працевлаштування за згодою державного службовця на вакантну посаду; звільнення державного службовця у випадку, якщо державного службовця не може бути працевлаштовано на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від пропозиції вакантної посади.

При цьому, законодавцем разом з одночасним попередженням працівника про наступне вивільнення передбачено обов`язок надання пропозиції всіх наявних вакантних посад, які він може займати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжиття заходів до працевлаштування працівника за його згодою на іншу запропоновану йому роботу.

Колегія суддів зазначає, що відповідаючи у цьому зв`язку на питання про «право» чи «обов`язок» відповідача пропонувати вакантні посади державної служби у значенні частини третьої статті 87 Закону № 889-VI, то в редакції, чинній з 06 березня 2021 року, приписи вказаної статті вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації. Тобто положення частини третьої статті 87 Закону№ 889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №640/15797/21.

Отже, приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2023 року, позивачу вручене попередження про наступне звільнення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу.

Так, у вказаному попередженні зазначено: «у зв`язку із введенням в дію 01 лютого 2023 року структури апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на 2023 рік відповідно до наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 24 січня 2023 року № 49 «Про введення в дію структури апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України», що надійшли листом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 01 лютого 2023 року № 699/1014-23 (вхідний Мінрегіону від 01 лютого 2023 року № 3242/0/9-23) та з врахуванням листів Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 10 лютого 2023 року № 1213/10/10-23 (ID 2095319) від 12 лютого 2023 року № 1223/10/10-23 (ID 2095307) та від 15 лютого 2023 року № 4420//0/9-23 (ID 2096629) (вхідний Мінрегіону від 13 лютого 2023 року № 4066/0/9-23, 4064/0/9-23 та від 15 лютого 2023 № 4420/0/9-23), які потребують уточнення щодо актуалізації вакансій на дату попередження».

Таким чином, фактично не пропонуючи позивачу вакантні посади, при видачі попередження та в подальшому протягом місяця, порушено положення Конституції України, Кодекс законів про працю України, Закону № 889-VIII.

Колегія суддів наголошує, що відповідачем не було надано доказів щодо вчинення всіх необхідних дій направлених на дотримання гарантій позивача, під дією яких він перебуває при скороченні чисельності або штату, скороченні посади в частині його працевлаштування.

Довільне трактування приписів чинного законодавства та вчинені суб`єктом владних повноважень дії щодо пропонування позивачу вакантних посад мають виключно формальний характер та не направлені на дійсне, реально збереження його прав.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Зважаючи на встановлені обставини, оскаржуваний наказ відповідача від 31.03.2023 №284 К/ОС про звільнення позивача з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді, з якої він звільнений.

Щодо вимог про поновлення позивача на рівнозначній посаді Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, у разі визнання звільнення протиправним працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, тобто на посаді, з якої протиправно звільнений.

Оскільки предметом спору у цій справі не є питання оскарження позивачем процедури його переведення на посаду у новостворену структуру і задоволення такої позовної вимоги виходить за межі вимог статті 235 КЗпП України, тому таке зобов`язання не відповідає правильному застосуванню положень статті 235 КЗпП України у вимірі правовідносин, які виникають у зв`язку з неправомірним звільненням, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

З інформації Міністерства розвитку громад та територій України від 24.05.2023 № 31 вбачається, що відповідно службової записки члена комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України А. Новицької від 22.05.2023, розмір середнього заробітку позивача на момент звільнення становить 1208,53 грн (т.5 а.с.66).

Час вимушеного прогулу позивача за період з 01.04.2023 (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення - 03.08.2023 складає 83 робочих дні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 100307,99 грн (1208,53 грн х 83 робочих дні), з відрахуванням обов`язкових платежів, який слід стягнути з відповідача.

Також, враховуючи положення пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Так, позивача звільнено з посади 31.03.2023, водночас остаточний розрахунок з позивачем проведений 14.04.2023, що підтверджується випискою з банку від 27.04.2023 (а.с.181, т.1, зворот).

Отже, наведене свідчить про те, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснено відповідачем з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом статей 116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, проаналізувавши зазначені норми права, першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є день наступний за днем звільнення, а саме 01.04.2023.

Як вже установлено з матеріалів справи, розмір середнього заробітку позивач на момент звільнення 1208,53 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 (наступний день після звільнення) по 14.04.2023 (день проведення остаточного розрахунку) становить 13 днів.

З урахуванням періоду затримки розрахунку 13 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 1 208,53 грн, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 15 710,89 грн (1 208,53 грн х 13).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 04.12.2023.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна