Справа № 280/7656/23
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Справа № 280/7656/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057, ),

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 64 від 11.08.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком;

зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері інваліда з дитинства, з дати звернення з відповідною заявою, а саме з 03.08.2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що звернулася до Управління обслуговування громадян Відділу обслуговування громадян № 6 (сервісний центр) за місцем своєї реєстрації та проживання, із заявою та відповідним пакетом документів, необхідних для оформлення та призначення їй дострокової пенсії за віком у відповідності до п. 3 ст. 115 ЗУ «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». Однак, рішенням їй було відмовлено у призначені дострокової пенсії за віком, оскільки не надано документу підтверджуючого визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Також, відповідно до доданих документів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи, оскільки у довідках № 87, № 88 не зазначено повністю ім`я, по батькові особи та прізвище особи зазначено як ОСОБА_2 . Вказує, що нею було надано довідку, якою підтверджується, що інвалідність її сина настала до виповнення 16 років, та з урахуванням достатнього страхового стажу для призначення дострокової пенсії, тому, відповідач 1 протиправно відмовив у призначенні їй пенсії. Зазначає, що документи, які підтверджують встановлення у віці до 16 років інвалідності її дитині, були надані відповідачу 1 із заявою про призначення пенсії. Також разом із заявою про призначення пенсії позивачкою були надані відповідні документи, які підтверджують зміну прізвища з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . За таких обставин, вважає, що відмовляючи у призначенні ОСОБА_1 пенсії матері особи з інвалідністю з дитинства, відповідач 1 діяв не у спосіб, визначений законом. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач 1 позовну заяву не визнав. У відзиві від 11.10.2023 вх. № 44714 вказує, що розглянувши заяву позивача разом із поданими документами, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, в порядку екстериторіальності, було прийнято рішення від 11.08.2023, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-ІV . Зазначає, що позивачем не надано до органів Пенсійного фонду висновок про час настання інвалідності на ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (дитина), тобто висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18- ти років із врахуванням п. 2.1 8. розділу II Порядку 22-1. Отже, вважає, що згідно поданих документів право на пенсійну виплату у позивача відсутнє. Просить відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Відповідач 2 позовну заяву не визнав. У відзиві від 13.10.2023 вх. № 45254 зазначає, що позивачка звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України 04.08.2023 року за призначенням дострокової пенсії за віком згідно пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003. Зазначає, що за результатами розгляду наданих документів до страхового стажу не зараховано: період роботи з 03.09.1993 по 31.05.1995, згідно уточнюючих довідок № 86, 87, 88 від 24.10.2013, оскільки у довідках № 87 та № 88 не зазначено повністю ім`я, по батькові особи та прізвище зазначене як ОСОБА_2 , необхідно долучити документ, який би засвідчував зміну прізвища ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Зазначений період необхідно підтвердити первинними документами. Також вказує, що оскільки відсутній документ про визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства або висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, права на призначення дострокової пенсії відповідно до статті 115 Закону № 1058-ІV позивачка не має. Таким чином, вважає, що дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні. Просить у позові відмовити.

Ухвалою суду від 25.09.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/7656/23. Призначено розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 04.08.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням від 11.08.2023 №64, прийнятим за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, зазначено, що за результатами розгляд документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.09.1993 по 31.01.1995, згідно уточнюючих довідок № 86, 87, 88 від 24.10.2013, оскільки у довідках № 87 та № 88 не зазначено повністю ім`я, по батькові особи та прізвище зазначене як ОСОБА_2 , необхідно долучити документ, який би засвідчував зміну прізвища ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Зазначений період необхідно підтвердити первинними документами. А також зазначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ст. 115 ЗУ № 1058-ІV відсутнє, оскільки не надано документу, підтверджуючого визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Не погодившись з рішенням відповідача 1 та з вимогою вчинити певні дії, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону №1058-ІV, пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався в статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також у статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV, дитина з інвалідністю це особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 18 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-ІV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1, яка чинна з 16 березня 2021 року, далі Порядок № 22-1) в абзаці одинадцятому підпункту 5 пункту 2.1 установлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Пунктами 2.17, 2.18 Порядку № 22-1 визначено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Із вказаного вбачається, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а та постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 510/475/17.

Судом установлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач, ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Згідно з випискою з Акта огляду медико-соціальною експертною комісією, довідкою КНП "Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5" ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено другу групу інвалідності з дитинства з 11 червня 2006 року, тобто у віці 10 років.

Суд звертає увагу, що умовою для призначення позивачу пенсії згідно з пунктом 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV є надання нею при зверненні до пенсійного органу висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що її син мав медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ГУ ПФУ у Львівській області у спірному рішенні зазначило, що у разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Враховуючи, що подані позивачем медичні документи не містять належних доказів настання інвалідності у дитини до шестирічного віку, зокрема, відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено право на призначення дострокової пенсії за віком.

Водночас, у спірному рішенні відповідач 1 також посилався на те, що до страхового стажу не зараховано: період роботи з 03.09.1993 по 31.01.1995, згідно уточнюючих довідок № 86, 87, 88 від 24.10.2013, оскільки у довідках № 87 та № 88 не зазначено повністю ім`я, по батькові особи та прізвище зазначене як ОСОБА_2 , тож суд вважає за необхідне надати оцінку таким доводам відповідача.

Зокрема, згідно із частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Абзацом 2 статті 56 Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII (далі Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Однак таке право не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено п. 4.7 Порядку № 22-1. Наявність же таких сумнівів може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу.

У пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 637 (далі - Порядок № 637) визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 Порядку).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку № 637 ).

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або відсутності у ній необхідних записів, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

Суд звертає увагу на те, що трудова книжка позивачки містить записи про вказаний період роботи з посиланням на наказ про прийняття на роботу та звільнення з роботи.

Крім того, позивачкою було надано копрію свідоцтва про шлюб на підтвердження зміни прізвища з « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_2 », з огляду на що відповідач 1 міг встановити належність відповідних уточнюючих довідок саме позивачці.

У свою чергу згідно з вимогами статті 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Так, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до підприємств, в яких працювала (навчалась) позивачка, або архівні установи для отримання відомостей щодо спірних періодів.

Відтак, суд зазначає, що доводи відповідача 1 щодо того, що у довідках не зазначено повністю ім`я, по батькові особи та прізвище зазначене як ОСОБА_2 , не спростовують наявності у позивача права на зарахування до страхового стажу періодів роботи з 03.09.1993 по 31.01.1995 з огляду на наявність таких записів у трудовій книжці та надання позивачкою відповідних підтверджуючих документів.

Водночас, враховуючи те, що підставою для відмови у призначенні позивачці пенсії спірних рішенням було саме відсутність відповідного висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, суд дійшов висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Суд звертає увагу позивача, що вона не позбавлена права повторно звернутися до пенсійного органу щодо призначення дострокової пенсії за віком, як матері дитини інваліда з дитинства, із висновком лікарсько-консультаційної комісії, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач 1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 05.12.2023.

Суддя Л.Я. Максименко