Справа № 560/81/23
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/81/23

Головуючий у І інстанції: Польовий О.Л.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

29 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С.

за участю: секретаря судового засідання: Литвина Д.С.

представника позивача: Бєлкіна Л.М.

представників відповідачів: Райчука О.С., Бердули П.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної гвардії України в особі Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказів,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної гвардії України в особі Головного управління Національної гвардії України (відповідач 1) та військової частини НОМЕР_1 (відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 №335 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " в частині оголошення ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання "капітан";

-визнати протиправним та скасувати наказ командувача Національної гвардії України від 13.10.2014 №109 о/с в частині позбавлення ОСОБА_1 військового звання "капітан";

-визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2022 №288 "Про результати службового розслідування" в частині внесення змін в облікових документах щодо оформлення військового звання військовослужбовця ОСОБА_1 під час включення його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

-визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022 №73-РС про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року позов задоволено:

-визнано протиправним та скасовано наказ командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 №335 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " в частині оголошення ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання "капітан";

-визнано протиправним та скасовано наказ командувача Національної гвардії України від 13.10.2014 №109 о/с в частині позбавлення ОСОБА_1 військового звання "капітан";

-визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2022 №288 "Про результати службового розслідування" в частині внесення змін в облікових документах щодо оформлення військового звання військовослужбовця ОСОБА_1 під час включення його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

-визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022 №73-РС про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням Головне управління Національної гвардії України та військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на пропуск строку звернення до суду позивачем.

В обгрунтуванні апеляційної скарги ГУ НГ України зокрема зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовано та порушено положення статті 24 та підпункт «в» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції від 04.09.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин); не враховано норми статті 12, 45, пункт «ж» статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (у редакції станом на 17.05.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), статті 11, 16, 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (у редакції станом від 17.05.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), статтю 1 та частини першу, третю статті 9 Закону України «Про Національну гвардію України» (у редакції станом від 13.03.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та також вимоги пунктів 77, 234, 242 Положення № 1 153/2008 (в редакції станом від 01.04.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому, застосовано Інструкцію про порядок проведення службового розслідування у Збройних силах України, затверджену наказом Міністерства оборони України від 15.03.2004 № 82, дія положень якої не поширюється на військовослужбовців Національної гвардії. В той же час, залишено поза увагою абзац 2 пункту 3, пункт 6 глави 3 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу Національної гвардії України, затвердженої наказом Міністерство внутрішніх справ України від 30.01.2017згідно яких основним документом особової справи є послужний список (додаток 15), а в Акті службового розслідування військової частини НОМЕР_1 чітко зазначено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 виявлено у послужному списку особової справи позивача запис про звільнення його з військової служби, у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку.

Апелянт також вказує на те, що в останнього відсутня документальна інформація про ознайомлення ОСОБА_1 з наказами командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 № 335, від 13.10.2014 № 109 о/с, оскільки накази командувача Національної гвардії України про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям оголошуються особовому складу Національної гвардії України в частині, що його стосується, відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженому Законом України від 24 березня 1999 року № 551 -XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», в редакції станом на 17.05.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин у справі. Тобто зазначені накази командувача Національної гвардії України були оголошені особисто (зокрема у письмовому розпорядженні або наказі, на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, що вчинив правопорушення) ОСОБА_1 в 2014 році за останнім місцем проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , яка є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки та штампи, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та відповідних банківських установах.

Крім того, ГУ НГ України просить звернути увагу, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. На виконання вимог пункту 242 Положення № 1153/2008 з позивачем проведено всі необхідні розрахунки.

Вищенаведене, на переконання скаржника, свідчить про безпідставність твердження ОСОБА_1 , що останньому протягом більше 8 років не було відомо про існування наказів командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 № 335 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " та від 13.10.2014 № 109 о/с "По особовому складу" щодо позбавлення військового звання, припинення контракту та звільнення з військової служби, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 27.11.2014 № 110 (по стройовій частині) позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а також позивач самостійно у позові стверджує, що був звільнений з лав Національної гвардії України 27.11.2014, а як випливає із матеріалів судової справи єдиною підставою такою звільнення був наказ командувача Національної гвардії України від 13.10.2014 № 109 о/с «По особовому складу».

ГУ НГ України вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України.

Мотивами апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 вказано зокрема те, що судом не надано оцінки доводам відповідачів в тій частині, що відповідно "Порядку користування Переліком документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України та Збройних Сил України, із зазначенням строків зберігання документів", затвердженого наказом Міністерства оборони України від 28 серпня 2019 року № 474 строк зберігання матеріалів службових розслідувань становить 5 років, а отже такі не могли бути надані до суду.

Крім того, відповідно до статті 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Також суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а відтак при проведені процедури звільнення з лав Національної Гвардії України ОСОБА_1 не міг не знати підстав звільнення з військової служби.

Скаржник просив врахувати, що після звільнення з Національної гвардії України ОСОБА_1 (ймовірно з метою ухилення від подальшого проходження служби) не став на облік до жодного військового комісаріату, і зберігав у себе особову справу. Даний факт підтверджується відповіддю Печерського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 31.05.2022 року. Лише в 2022 році під час призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 надав до Печерського районного у м. Києві ТЦК та СП тимчасове посвідчення офіцера запасу №33 виданого Славутським об`єднаним військовим комісаріатом 26.04.2013 та свою особову справу. 20.05.2022 до військової частини НОМЕР_1 з Печерського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки надійшла особова справа ОСОБА_1 , під час вивчення якої посадовими особами військової частини НОМЕР_1 встановлено, що в послужному списку міститься запис про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з позбавленням військового звання.

В свою чергу, представник позивача у відзиві на апеляційні скарги зазначив, що відповідачі, на яких законом покладено обов`язок доказування, не надали суду жодного доказу про те, що позивач був належним чином повідомлений про позбавлення його військового звання. Так, ОСОБА_2 звернув увагу, що відповідач 2 у відзиві на позовну заяву сам же зазначає, що в Головного управління НГУ документальна інформація про ознайомлення ОСОБА_1 з наказами командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 № 335, від 13.10.2014 № 109 о/с, відсутня, оскільки накази командувача Національної гвардії України про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям оголошуються особовому складу Національної гвардії України в частині, що його стосується, тобто спірні накази оголошені особисто ОСОБА_1 в 2014 році за останнім місцем проходження ним військової у військовій частині НОМЕР_2 . В той же час, згідно довідки військовій частині НОМЕР_2 від 27.01.2023 року, доданої до відзиву відповідача-2, у військовій частині НОМЕР_2 інформація про ознайомлення позивача наказами командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 №335, від 13.10.2014 № 109 о/с, тобто відповідачами прямо визнано, що жодних документів по предмету спору останні подати не можуть. Більше того, 11 грудня 2014 року саме в/ч НОМЕР_2 видала ОСОБА_1 довідку від 24.04.2017 року № 682 «Про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України», де зазначено, що довідка видана капітану ОСОБА_1 .

Представник позивача просить звернути увагу, що п.п. 97, 98 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», в редакції станом на 17.05.2014, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин у справі, чітко визначено у який спосіб має бути повідомлений військовослужбовець про дисциплінарне стягнення, а саме-шляхом оголошення офіцерському складу та військовослужбовцям військової служби за контрактомособисто, у письмовому розпорядженні, на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, що вчинив правопорушення. При цьому, ОСОБА_3 послався на п. 29 Постанови від 15 березня 2018 року у справі № 807/3237/13-а, провадження № К/9901/1068/18 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду де Суд зробив висновки, що доводи скаржника, що позивач особисто, в присутності майора ОСОБА_3, поставив свій підпис у службовій картці про ознайомлення зі стягненням, оголошеним йому наказом № 101-к від 10 квітня 2013 року, зазначивши при цьому дату 10 червня 2013 року, не свідчать про дотримання відповідачем порядку виконання дисциплінарних стягнень згідно вимог статей 96-98 Дисциплінарний статут Збройних сил України. При цьому, позивачем заперечується факт здійснення власноручно вказаного запису».

Щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду, представник останнього вказав, що в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/1337/17, адміністративне провадження № К/9901/46692/18, зокрема зазначено : «Доводи скаржника стосовно пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Начальника УДО України від 15 вересня 2016 року № 411-ОС від 23 вересня 2016 року №421 та від 24 листопада 2016 року № 588-ОС колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду справи судами не встановлено належного повідомлення позивача та ознайомлення його з вищевказаними наказами».

Також ОСОБА_2 звернув увагу на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 826/1150/17, де Верховний Суд вказав, що у випадку накладання стягнення на військовослужбовця у наказі, цей наказ повинен бути доведений до військовослужбовця безпосередньо; будь-які опосередковані форми інформування військовослужбовця про накладене стягнення не є належним інформуванням і є порушенням прав військовослужбовця і триваючим порушенням з боку командування.

Представник позивача вважає, що оскільки в рамках розгляду даної справи, відповідачами не доведено, що ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений зі спірними наказами, то є безпідставним судження відповідачів про його обізнаність з цими наказами.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали апеляційні скарги та просять їх задовольнити. В свою чергу, представник позивача заперечив стосовно задоволення апеляційних скарг і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командувача Національної гвардії України від 08.10.2014 №335 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " за порушення вимог статей 11, 16, 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, негативне ставлення до військової служби, виконання військового обов`язку та вірності Військовій присязі, ураховуючи суспільно-політичну обстановку в державі, а також обсяги і ступінь важливості виконання службово-бойових завдань, які покладені на Національну гвардію України, капітану ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення у виді позбавлення військового звання.

Наказом командувача Національної гвардії України від 13.10.2014 №109 о/с капітана ОСОБА_1 згідно з пунктом 77 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України позбавлено військового звання та відповідно до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" припинено контракт та звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "а" пункту 1 частини восьмої (у зв`язку із позбавлення військового звання в дисциплінарному порядку).

07.03.2022 позивач відповідно до поіменного списку Печерського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки прибув для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.03.2022 №16 ОСОБА_1 зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду начальника штабу-першого заступника командира 2 піхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні "капітан".

Призначення ОСОБА_1 здійснено на підставі наявних документів, а саме-поіменного списку Печерського районного у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки та тимчасового посвідчення офіцера запасу №33, виданого Славутським об`єднаним військовим комісаріатом 26.04.2013.

20.05.2022 до військової частини НОМЕР_1 з Печерського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки надійшла особова справа ОСОБА_1 , в якій містився запис про звільнення останнього з військової служби у зв`язку позбавленням військового звання.

З метою підтвердження чи спростування вказаної інформації військова частина НОМЕР_1 направила запити до Печерського у м. Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Центрального архівного відділу Національної гвардії України.

Листом від 31.05.2022 Печерський районний у м. Києві територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив, що ОСОБА_1 на військовому обліку у Печерському районному у м. Києві територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки не перебував, а 07.03.2022 був поставлений на облік та знятий з обліку у зв`язку з призовом за мобілізацією. Особову справу позивач приніс із собою.

Центральний архівний відділ Національної гвардії України військовій частині НОМЕР_1 надав накази командувача Національної гвардії України від 01.08.2014 №58о/с про призначення на посаду ОСОБА_1 та від 13.10.2014 №109о/с про звільнення ОСОБА_1 в запас у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2022 №680 призначене службове розслідування по факту невідповідності військового звання заступника командира 3 піхотної роти з морально-психологічного забезпечення 2 піхотного батальйону капітана ОСОБА_1 .

За результатами службового розслідування складений акт від 26.09.2022, яким встановлено, що позивач, будучи звільненим з військової служби у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку приховав такий факт на момент включення його у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 під час мобілізації.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2022 №288 доручено начальнику відділення персоналу внести зміни в облікових документах щодо неправомірного оформлення військового звання військовослужбовця ОСОБА_1 під час включення його до списків особового складу військової частини, призначити позивача на посаду рядового складу, помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансового-економічної служби перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022 №73-РС ОСОБА_1 призначено на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з вищезазначеними наказами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV.

Так, частиною шостою ст.43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

За змістом преамбули до Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі Дисциплінарний статут), затвердженого Законом № 551-XIV, (в редакції, чинній на момент прийняття спірних наказів від 08.10.2014 № 335 та від 13.10.2014 № 109) цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

За визначенням, наведеним у п.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна- це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі (п.2 Дисциплінарного статуту).

П.4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції (254к/96-ВР) та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до п.68 Дисциплінарного статуту, на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

д) пониження в посаді;

е) пониження військового звання на один ступінь;

є) звільнення з військової служби за службовою

невідповідністю;

ж) позбавлення військового звання.

У п. 83 Дисциплінарного статуту закріплено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

П. 84 Дисциплінарного статуту унормовано, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

При цьому, п. 87-1 Дисциплінарного статуту визначено, що рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку.

Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк (п.88 Дисциплінарного статуту).

Так, частиною першою статті 122 КАС України врегульовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

В свою чергу, частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів зауважує, що інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності в адміністративно-процесуальних відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Водночас строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за захистом своїх прав і законних інтересів.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 17 липня 2019 року у справі №821/2004/17, від 20 травня 2020 року у справі №826/14598/16 та від 18 серпня 2022 року у справі № 240/41471/21, від 16 листопада 2022 у справі № 240/19150/20, від березня 2023 року у справі № 620/10942/21 та від 24 жовтня 2023 року у справі № 140/3530/19.

Згідно з частиною першою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Одночасно протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Слід зауважити, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

У постанові від 24 вересня 2019 року по справі №420/6389/18 Верховний Суд зауважив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. День, коли особа дізналася про порушення свого права-це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Визначаючись щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачами в процесі розгляду справи, не надано доказів ознайомлення позивача з наказами від 08.10.2014 №335 та від 13.10.2014 №109 о/с, то останній не пропустив строк звернення до суду.

В свою чергу, надаючи правову оцінку доводам сторін, в цій частині, колегія суддів виходить зі слідуючого.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем зокрема оскаржуються накази від 08.10.2014 №335 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 " в частині оголошення дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання "капітан" та від 13.10.2014 №109 о/с в частині позбавлення ОСОБА_1 військового звання "капітан";

Як було зазначено вище, у даній категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, могла звернутися до суду за захистом своїх прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», не залежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі згідно частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України.

Так, позивачем серед доводів поважності причин пропуску звернення до суду зазначено, що останній не був ознайомлений з прийнятими відносно нього рішеннями, та як наслідок, не мав змоги звернутися до суду з даним у строки, визначені ч.5 ст.122 КАС України.

Поряд з цим, як зазначено відповідачем 1 та не спростовано представником позивача під час апеляційного розгляду справи, з ОСОБА_1 на виконання вимог пункту 242 Положення № 1153/2008, перед його виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення (27.11.2014), проведено всі необхідні розрахунки.

Також, як обгрунтовано звернуто увагу, відповідачем 2, згідно листа Печерського районного у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України від 31.05.2022 № 1059, адресованого військовій частині НОМЕР_1 , позивач був поставлений на військовий облік лише 07.03.2022 та знятий з обліку у зв`язку з призивом на моблізацію. Вказане свідчить, що з моменту звільнення з військової служби 27.11.2014, до постановлення на військовий облік 07.03.2022, ОСОБА_1 не проходив військової служби.

Щодо посилання представника позивача на те, що всупереч Інструкції №82 ОСОБА_1 не ознайомлено під розпис з оскаржуваними наказами, прийнятими у 2014 році, колегія суддів вважає за необхідне вказати на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 39 рішення у справі "Устименко проти України", принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

При цьому, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

В той же час, як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.02.2020 №340/1019/19 поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова ).

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу було відомо про його звільнення ще з листопада 2014 року, а звернувся останній з цим позовом до суду тільки в січні 2022 року, тобто понад 7 років з моменту виникнення спірних правовідносин, й у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивач протягом цих семи років був позбавлений можливості реалізовувати своє право на оскарження наказів суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду.

Відносно оскаржуваних наказів, військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2022 №288 "Про результати службового розслідування" в частині внесення змін в облікових документах щодо оформлення військового звання військовослужбовця ОСОБА_1 під час включення його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та від 25.10.2022 №73-РС про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , які, як визначено судом першої інстанції є похідними від наказів від 08.10.2014 №335 та від 13.10.2014 №109, колегія суддів зазначає, що як свідчить дата подання позовної заяви (згідно штампа на поштовому конверті-11.12.2022), позивачем пропущено процесуальний строк на їх оскарження.

Колегією суддів встановлено, що вказані накази прийнято під час дії воєнного стану, що може бути підставою для поновлення особі процесуального строку.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 520/23938/21 звернув увагу, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Водночас, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Під час апеляційного розгляду справи, колегією суддів надавалася можливість представнику позивача навести додаткові підстави на підтвердження обставин, які свідчать про поважність строку звернення до суду, ніж ті, що вже були надані представником позивача в суді першої інстанції.

Так, на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду, представник позивача в судовому засіданні зокрема зазначив, що ОСОБА_1 проходить службу в Збройних Силах Ураїни.

В матеріалах справи знаходяться відомості, що 07.03.2022 позивач звернувся до Печерського районного у м.Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо призову його до Лав Збройних Сил України за мобілізацією.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 08.03.2022 №16 ОСОБА_1 зараховано до списків військової частини та призначено на посаду начальника штабу-першого заступника командира 2 піхотного батальйону у військовому званні "капітан".

В той же час, матеріали справи містять копію ордера на надання правничої правової допомоги, згідно якого ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги від 14.09.2022 доручено Бєлкіну Л.М. представляти інтереси останнього, в тому числі, в суді.

Вказана обставина підтверджується і тим, що ОСОБА_2 звертався до суду в інтересах ОСОБА_1 у справах № 560/12840/22 та №560/12135/22, предметом яких були позовні вимоги, аналогічні частині тих, що є предметом спору у даних справах.

Так, ухвалами Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.11.2023 у справах № 560/12840/22 та №560/12135/22 позовні заяви повернуто позивачу з тих підстав, що до позовних заяв не додано належним чином оформлених документів, які б підтверджували надання повноважень адвокату щодо його представництва у суді та права підпису процесуальних документів, які подаються до суду, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню, як така, що підписана особою, яка не має права її підписувати.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Національної Гвардії України в особі Головного управління Національної Гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії у справі № 560/12840/22, скасовано, а справу направлено до Хмельницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, у справі № 560/12135/22 скасовано, а справу направлено до Хмельницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Однак, ОСОБА_2 , не дочекавшись результатів розгляду вищезазначених справ за його ж апеляційними скаргами, втретє подав позов до суду, в якому, окрім іншого, заявлені нові позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2022 №288 "Про результати службового розслідування" в частині внесення змін в облікових документах щодо оформлення військового звання військовослужбовця ОСОБА_1 під час включення його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та визнання протиправним та скасовання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2022 №73-РС про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Разом з тим, колегія суддів вважає необгрунованими посилання представника позивача, як на підставу для поновлення процесульного строку в частині щодо оскарження наказів від 26.09.2022 №288 та від 25.10.2022 №73-РС, на те, що з позовами у справах № 560/12840/22 та №560/12135/22 останній звернувся в межах строку, встановленого законом для даної категорії спорів, оскільки, як вже було зазначено вище, вказані справи не містили позовних вимог щодо таких наказів. Предметом спору у них були лише накази від 08.10.2014 №335 та від 13.10.2014 №109 о/с строк оскарження на які суттєво пропущений навіть з врахуванням первинного звернення до суду в листопаді 2022 року.

Згідно частин третьої та четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до переконання про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а відтак рішення суду слід скасувати з ухваленням нового-про залишення вказаних позовних вимог без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної гвардії України, в особі Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказів скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної гвардії України, в особі Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказів залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 грудня 2023 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.