Справа № 320/23896/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року Справа № 320/23896/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши в місті Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач, виконавча служба) про визнання протиправною та скасування постанови від 05.06.2023 винесену у виконавчому провадженні №47616420 про стягнення виконавчого збору у розмірі 832 117,16 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує про те, що після ознайомлення 05.06.2023 із даними з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень їй стало відомо про наявність спірної постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі визначеному відповідно до ст. 27 Закон України «Про виконавче провадження». Посилаючись на висновки Верховного Суду викладені в постанові від 15 лютого 2018 року по справі № 910/1587/13, виконавчий збір має розраховуватись від фактично стягнутої або повернутої суми, без допущення подвійного стягнення суми виконавчого збору за умови вчиненням виконавцем дій за виконавчим провадженням. Позивач зауважила, що за період з 20.05.2015 з дати відкриття виконавчого провадження по дату повернення виконавчого документа без виконання постановою 05.06.2023, відповідачем не було вчинено жодних дій по фактичному виконанню рішення суду, спірна постанова була винесена після винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з надходженням відповідної заяви. Посилаючись також на положення ч. 3 ст. 40, п. 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5 зазначає, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Враховуючи що, ані у постанові про повернення виконавчого документу, ані у постанові про стягнення виконавчого збору, у виконавчому провадженні № 47616420, не має відомостей про фактичне стягнення боргу з позивача, а тому й відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

21.07.2023, ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 3 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

01.08.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України; призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 08 серпня 2023 року о 13:30 год.

Розгляд справи призначеної у письмовому провадженні на 08.08.2023 було перенесено на 20.09.2023 о 14:00 год. у зв`язку із поданим клопотанням відповідача, про що сторони по справі повідомлені належним чином, шляхом отримання судових повісток.

Станом на 20.09.2023 до суду не надійшло від відповідача витребуваних доказів ухвалою суду від 01.08.2023 та відзиву на позовну заяву. Клопотань чи пояснень від відповідача до суду не надходило.

28.09.2023, ухвалою суду витребувано від відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені матеріали виконавчого провадження №47616420 та призначити розгляд справи у письмовому провадженні на 31 жовтня 2023 рік о 09:50 год.

Ухвала суду від 28.09.2023 надіслана сторонам належним чином для відома та виконання, що підтверджується складеними у справі довідками про доставку електронного листа.

Відповідачем надіслано до суду відзив на позовну заяву та копії матеріалів виконавчого провадження на виконання вимог ухвали суду від 28.09.2023 (зареєстровано судом 03.11.2023).

У своєму відзиві відповідач вважає позов позивача необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки на позицію виконавчої служби постанова від 05.06.2023 № 47616420 про стягнення виконавчого збору в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавча служба зазначає, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень умісті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 47616420 з примусового виконання виконавчого листа № 2/369/4284/13 від 07.08.2014 Києво Святошинського районного суду Київської області про: Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 - на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк": 03150, м.Київ, вул Ковпака, 29, , суму заборгованості по кредиту в розмірі 8 317 730,64 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

На адресу відділу надійшла заява представника стягувача від 31.05.2023 № 21934-74/2023 про повернення виконавчого документа без виконання на підставі п. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 05.06.2023 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зазначених у заяві стягувача.

В ході провадження виконавчий збір не було стягнуто, тому винесене в окреме виконавче провадження. У відповідності до пункту 1 частини першої статті 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Посилаючись на ст. 27, ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 05.06.2023 державним виконавцем відповідно до вимог статті 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 47616420.

Також, застосовуючи положення ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач наполягає на належному повідомленні боржника про спірну постанова, така була надіслана за трек номером 530 за адресою зазначеною у виконавчому документі. Враховуючи позицію Верховного Суду у справі № 480/3452/19 наполягає, що стягнення виконавчого збору є безумовними діями виконавця у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, гарантує виконання рішення суду боржником.

Відповідач вважає спірну постанову правомірною, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Позивачем подано до суду (зареєстровано) 30.10.2023 відповідь на відзив, у якому зазначено про те, що відповідач не пояснює, в чому полягає виконання рішення суду ним, за що виконавча служба має право на винагороду у вигляді виконавчого збору, наполягає, що на виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої суми та оскільки у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу не має відмітки про фактичне стягнення боргу за рішенням суду тому стягнення виконавчого збору є протиправним та небунтованим.

31.10.2023, ухвалою суду вирішено здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, адміністративна справа вирішується судом у порядку письмового провадження за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

Постановою від 20.05.2015 відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області керуючись ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження за заявою стягувача на підставі виконавчого листа № 2/369/4284/13 виданого від 07.08.2014 Києво-Святошинським районним судом Київської області щодо Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 -A ІПН НОМЕР_1 - на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк": 03150, м.Київ, вул Ковпака,29, , суму заборгованості по кредиту в розмірі 8 317 730,64 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Стягувач - Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", м.Київ, вул Ковпака,29, .

Боржник - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 -A ІПН НОМЕР_1 .

Боржнику за вказаною постановою запропоновано самостійно протягом 7-ми денний термін з дня винесення постанови її виконати та зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

В межах вказаного виконавчого провадження № 47616420 виконавчою службою (Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень умісті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)), керуючись ч. 4 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи наказ Міністерства юстиції України від 13.08.2021 №1926, було винесено постанову про передачу виконавчого документу виконавчий лист №2/369/4284/13 виданого 07.08.2014 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у строк до 23.02.2022.

Також, виконавчою службою, керуючись абз. 1 ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено, зокрема, постанови:

від 18.04.2023 про заміну стягувача з ПАТ "Укрсоцбанк" (03150, м.Київ, вул. Ковпака, 29, ) на його правонаступника Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (03150, м. Київ, вул. Васильківська, 100, );

від 18.04.2023 про заміну боржника у виконавчому провадженні по справі №369/10609/13 за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на його правонаступника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПІ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) в межах вартості майна прийнятого у спадщину.

На адресу відділу надійшла заява представника стягувача від 31.05.2023 (вих. 21934-74/2023) про повернення виконавчого документа без виконання на підставі п. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

05.06.2023 державним виконавцем в межах ВП №47616420 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зазначених у заяві стягувача, в якій зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення та виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 05.06.2026.

Постановою від 05.06.2023, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчою службою стягнуто виконавчий збір з боржника ОСОБА_1 в розмірі 832 117,16 грн.

Стягувач - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень умісті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) .

В даній постанові виконавчою службою зазначено про те, що 31.05.2023 за вхідним № 6866 до Відділу надійшла заява АТ «СЕНС БАНК» про повернення виконавчого документа відповідно до вимог пункту 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

05.06.2023 державним виконавцем, керуючись п 1 ч.1 ст. 40 Закону України «про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Загальна сума стягнення за виконавчим документом згідно відомостей з АСВП складала в сумі 8 321 171,64 грн. що 10% від суми стягнення становить 832 117,16 грн.

Встановивши наявність постанови від 05.06.2023 про стягнення виконавчого збору в сумі 832 117,16 грн., позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відтак, позивач вважає, що спірна постанова не є правомірною, оскільки виконавчою службою не було в ході виконавчого провадження вчинено усіх необхідних дій для примусового виконання рішення суду, на постанові про повернення виконавчого листа відповідачем не проставлено відмітку про фактично стягнуту суму коштів за рішенням суду, виконавча служба не обґрунтовує належним чином зазначену суму винагороди.

В свою чергу, відповідач вважає, що спірна постанова винесена в межах чинного законодавства та у відповідності до Конституції України, оскільки в ході виконавчого провадження не було стягнуто виконавчий збір, після винесення постанови про повернення виконавчого листа виконавцем відповідно було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, що становить 10 % від суми що підлягає стягненню, саме від суми 8 321 171,64 грн.

Таким чином, предметом спору є постанова від 05.06.2023 ВП №47616420 про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з чим судом підлягає встановленню протиправність чи законність спірної постанови, відповідність такої вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України із дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Вирішуючи зазначений спір суд виходить з наступного.

За частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою та четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон №606-XIV), який був чинний на час відкриття державним виконавцем виконавчого провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Вказана стаття Закону №606-XIV кореспондується із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Суд враховує, що за ч. 1 та ч. 2 ст. 17 Закону №606-XIV, що кореспондується із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" ( 202/98-ВР ) (далі - державні виконавці), що кореспондується із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII.

Згідно ст. 5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону №606-XIV сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом, що кореспондується із нормою ч. 1 та ч. 2 ст. 15 чинного Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частиною другою статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як установлено судом, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 05.06.2023 винесена державним виконавцем окремою постановою в межах виконавчого провадження №47616420, як виконавчий документ, що підлягає примусовому виконанню, яке було відкрито постановою від 20.05.2015 за вказаним ВП №47616420 але не було в силу діючого Закону № 606-XIV вказано до стягнення.

Відповідно, діючий на той час Закон № 606-XIV не регламентував обов`язку винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження та суд зазначає, що відсутність обставин одночасного винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору не свідчить про протиправність такої постанови.

З 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон №1404-VІІІ, та втратив чинність Закон №606-XIV (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, редакція частини другої статті 27 Закону України №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.

Поряд з цим, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Суд зазначає, що виконавче провадження №47616420 було відкрите під час дії Закону № 606-XIV та продовжено під час дії Закону №1404-VIII. Водночас, винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 47616420 здійснювалось на підставі Закону № 1404-VIII.

Відповідно до пунктів 6, 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII: рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).

Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження». З урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта під час дії якого вона була розпочата.

Тобто, за змістом наведених норм, положення Закону №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, тому такі дії підлягають завершенню в порядку такого ж Закону. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону №606-XIV, які діяли на час винесення постанов про відкриття виконавчого провадження №52116562 та норми Закону №1404-VІІІ, який діяв на час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 05.06.2023 із урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зокрема, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (частина п`ята статті 27 Закону №1404-VIII).

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, частинами п`ятою - дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутня жодна з підстав, яку позивач має право застосувати.

Таким чином, частинами п`ятою - дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутня жодна з підстав, яку позивач має право застосувати.

Та, враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, суд вказує, що вчинення чи відсутність вчинення дій державним виконавцем у виконавчому провадженні не є підставою для не стягнення виконавчого збору.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, в п. 8 розділу ІІІ визначено, що виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 5 ст. ст. 37 Закону №1404-VIII).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди (п. 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5).

Суд не може погодитися з доводами позивача про те, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору, є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, а саме стягнення самої суми коштів за виконавчим листом.

Суд вважає їх помилковими, оскільки виходячи з положень вказаного Закону №2475-VIII законодавець не пов`язує дії державного виконавця, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону № 1404-VIII, з підставою для стягнення виконавчого збору. Такою підставою, з огляду на зміст частин першої, четвертої, дев`ятої статті 27, частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII є лише факти: відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення; не виконання рішення суду в повному обсязі до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; несплата боржником виконавчого збору на час закінчення виконавчого провадження.

Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року у справі № 336/4615/17 та від 18 серпня 2020 року у справі №205/6571/17 (2-а/205/224/17).

У даній справі станом на час виникнення спірних відносин з приводу прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 05.06.2023 за статтею 27 Закону №1404-VIII передбачалось стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.

За спірною постановою виконавчою службою розмір виконавчого збору визначено у вигляді 10 % від суми що підлягає стягненню яка становила 8 321 171,64 грн., а не первинна сума за виконавчим листом 8 317 730,64 грн.

Суд враховує у справі позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладену у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, відповідно до якої, у разі відкриття виконавчого провадження під час дії статті 28 Закону №606 (якою було передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), та повернення виконавчого документа стягувачу під час дії статті 27 Закону №1404-VІІІ після змін (якою також передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, є законною.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, у якій надано оцінку правовідносинам за подібних обставин: провадження у справі відкрито 03 жовтня 2016 року за нормами Закону №606-XIV, а спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 03 червня 2020 року за нормами Закону №1404-VIII - після повернення виконавчого листа стягувачу, при цьому стягнення заборгованості не відбулося, навіть частково. У справі №300/3260/20 Верховний Суд вказав на правильність стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20.

Суд також зазначає, що норма ст. 27 Закону №1404-VIII в редакції внесених до неї змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, не визнана неконституційною, не скасована, відповідно підлягає застосуванню сторонами виконавчого провадження, та зокрема, державним виконавцем.

Також, суд звертає увагу позивача, що за вказаною справою відсутні підстави вважати наявність обставин подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору, оскільки виконавчий збір не було пред`явлено до стягнення з дня відкриття виконавчого провадження 20.05.2015, чинний на той час Закон №606 таких дій від виконавця не вимагав, в даній справі стягнення виконавчого збору відбувається із суми що підлягає стягненню, визначеною меншою від тої, що вказана за виконавчим листом.

Суд вказує також на необґрунтоване посилання щодо п. 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5 щодо відмітки на постанові про повернення виконавчого листа стягувачу відмітки залишку нестягнутої суми, оскільки зазначений п. 21 розглядає порядок дій виконавця під час закінчення виконавчого провадження з підстав визначених статтею 39 Закону, в даній справі наявні обставини повернення виконавчого листа за п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII. Пункт 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5 передбачає зазначення проставлення на постанові про повернення виконавчого листа стягувачу відмітки про залишок нестягнутої суми та залишення в матеріалах виконавчого провадження копії такої постанови із відповідною відміткою, та така відмітка не є обов`язком, а передбачена положеннями Інструкції № 512/5, відсутність останньої не є підставою для скасування постанови про стягнення виконавчого зору, враховуючи також що позивач не оспорює саме суму залишку нестягнутого боргу від якої визначено розмір спірного виконавчого збору.

Застосовуючи висновки Верховного Суду викладені в постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19 суд наголошує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Враховуючи вищезазначене, суд також вказує для позивача, що розмір виконавчого збору виконавча служба не повинна обґрунтовувати з точки зору винагороди за вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження, оскільки таке не підлягає тлумаченню та розгляду в порядку розділу V Закону №1404-VIII, виконавчий збір є збором, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Позивач не обґрунтував та не надав належних та достатніх доказів щодо наявності обставин протиправності спірної постанови від 05.06.2023 про стягнення виконавчого збору винесену державним виконавцем в межах виконавчого провадження №47616420 та відповідач в свою чергу довів законність та правомірність спірної постанови.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про правомірність та законність винесеної відповідачем постанови від 05.06.2023 ВП №47616420 про стягнення виконавчого збору, відповідність останньої ч. 2 ст. 2 КАС України, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах та системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Решта доводів та тверджень сторін по справі не впливають на висновки суду.

Питання щодо витрат по справі суд не вирішує за відсутність на те процесуальних підстав.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І.І.