Справа № 420/13364/22
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13364/22

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року у справі № 420/13364/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком №95 від 21.07.2022 прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 липня 2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII з 14 липня 2022 року, виходячи з розміру страхового стажу 27 років 9 місяців 4 дня.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 липня 2022 року через особистий кабінет Пенсійного фонду України позивачка подала заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення, однак рішенням відповідача, прийнятого за принципом екстериторіальності, надано відмову, яку позивач вважає незаконною.

Також позивачка доводить, що вона має необхідний стаж роботи та досягла пенсійного віку, а відтак має право отримувати пенсію за віком.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та у відзиві на позовну заяву зазначив з посиланням на положення ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії, оскільки ОСОБА_1 не досягла необхідного пенсійного віку та у неї відсутній достатній страховий стаж.

Крім того, представник відповідача вказувала, що суд не може зобов`язувати пенсійний орган призначити пенсію, оскільки такі повноваження є дискреційними. Поряд з цим, за правовою позицією відповідача, належним відповідачем з приводу призначення позивачу пенсії є ГУ ПФУ в Сумській області, а не ГУ ПФУ в Одеській області, оскільки відповідач має такий статус лише в частині визнання/невизнання протиправним прийнятого його посадовими особами рішення.

23.10.2022 позивачка надала до суду відповідь на відзив, в якому навела аналогічні доводи щодо протиправності відмови у призначенні пенсії та додатково звертала увагу на необхідності застосування до спірних правовідносин положень статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 21 серпня 2023 року у справі № 420/13364/22 адміністративний позов задовольнив.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком №95 від 21.07.2022 року;

Зобов`язав Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII з 14 липня 2022 року, дати її звернення із відповідною заявою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі вказує, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 13 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення»;

судом першої інстанції враховано, що у відповідності до положень статті 26 Закону № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003, позивачка не досягла пенсійного віку (60 років), що було б підставою для призначення пенсії за віком;

суд першої інстанції при вирішення справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства та втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу;

інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 липня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до органу пенсійного забезпечення із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано наступні документи: паспорт та РНОКПП, трудова книжка, диплом, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , довідка про облік в податковій, довідка про не працевлаштованість, військовий квиток, довідка про відкритий банківський рахунок, анкета опитування, довідка про платника єдиного податку (а.с. 20-25).

Вказана заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за принципом екстериторіальності та за результатами розгляду прийнято рішення № 95 від 21.07.2022, яким відмовлено у призначенні пенсії.

В оскаржуваному рішенні зокрема зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди, право на пенсійну виплату позивач матиме 16.03.2027, страховий стаж роботи позивача становить 27 років 9 місяців 4 дні (а.с. 26, 30), вік заявника 58 років 3 місяці, пенсійний вік за ст. 26 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - 60 років.

Отже позивачці відмовили у призначенні пенсії за віком у зв`язку із недосягненням її віку 60 років.

Не погоджуючись із такою відмовою, вважаючи, що пенсійним органом у даному випадку порушено соціальні гарантії, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивачки з заявою про призначення пенсії за віком 14.07.2022 є чинними обидві норми і стаття 12 Закону № 1788-XII і стаття 26 Закону № 1058-ІV.

Так, суд зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин і до цього часу наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV, в тому числі в частині віку набуття права на пенсію за віком жінок, один з яких визначає пенсійний вік 55 років, інший - 60 років.

Прямої норми, що скасовує вимоги статті 12 Закону № 1788-XII жодна норма Закону № 1058-IV не містила і не містить.

Таким чином, норми статті 12 Закону України № 1788-XII та статті 26 Закону України № 1058-IV регулюють однакове коло відносин та суперечать одна одній. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).

Таким чином, очікування позивача щодо призначення їй пенсії за віком саме з 55 річного віку є легітимними і вони дійсно порушені відповідачем, що відмовив в оскарженому рішенні їй в призначенні пенсії з посиланням на вимоги ст. 26 Закону №1058, які є менш сприятливими для прав позивача, порівняно з чинною нормою статті 12 Закону №1788.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини врегульовано Законами України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788), Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058).

Статтею 2 Закону № 1788 передбачено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться, зокрема, пенсії за віком.

Згідно ст. 12 Закону № 1788 право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

За абз. 4 ч. 3 статті 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого: пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, можливо дійти висновку, норми статті 12 Закону України № 1788-XII та статті 26 Закону України № 1058-IV регулюють однакове коло відносин та суперечать одна одній, що порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.

Вирішуючи питання про застосування правової норми, яка регулює спірні правовідносини колегія суддів зазначає таке.

Конституційний Суд України у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020 наголосив на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У пункті 3.1 рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У розрізі цього слід відзначити, що у жінок, які досягли 55 років та набули стажу понад 20 років виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. А сама зміна умов призначення пенсій іншим законом призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, стаття 26 Закону № 1058 порушила легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечить частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушує принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 26 Закону №1058- IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч.2 ст.19, ч.3 ст.22 Конституції України згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

У пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року у справі Щокін проти України Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 у подібних правовідносинах зазначила, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, на думку колегії суддів, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV.

Крім того, Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

В рішенні ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі Пічкур проти України (заява №10441/06) суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

З огляду на наведені обставини, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 набула право на пенсію за віком відповідно норм Закону від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Стосовно доводів апелянта про те, що право призначення пенсії покладено на територіальний орган Пенсійного фонду та є виключно їх дискреційними повноваженнями, суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року у справі № 420/13364/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк