Справа № 990/233/23
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа №990/233/23

адміністративне провадження №П/990/233/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Смоковича М. І.,

суддів: Кашпур О. В., Мельник-Томенко Ж. М., Радишевської О. Р., Уханенка С. А.,

секретаря судового засідання Жидецької В. В.,

за участі:

представника відповідача Ізвєкова К. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди та

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), у якому просить:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України [від 14 листопада 2019 року № 294-IX] «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ [«Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»] (далі - Закон № 553-ІХ);

- стягнути з ВРП на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 559019,79 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 1 січня 2020 року (зважаючи на приписи Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений, зокрема, статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членів ВРП).

У позовній заяві її автор зазначила також про дотримання нею тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом, який передбачений у статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, викладеній згідно із Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ).

Суд ухвалою від 4 жовтня 2023 року відкрив провадження у справі за цим позовом та призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Проте представник ВРП заперечив щодо такого порядку розгляду справи, у зв`язку з чим заявив клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін.

Окрім того, представник ВРП подав відзив на позовну заяву, а згодом - клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (вих. № 9145/0/9-23 від 23 жовтня 2023 року) з мотивів пропуску строку на звернення до суду. У цьому клопотанні його автор навів обґрунтування пропуску позивачкою як місячного строку, встановленого у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до суду у справах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, так і тримісячного строку, який передбачений у статті 233 КЗпП України для звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

З уваги на доводи представника відповідача, висловлені у його клопотаннях, колегія суддів постановила ухвалу від 30 жовтня 2023 року, якою вирішила, що справа розглядатиметься у судовому засіданні за участі сторін.

Зі змісту клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду можна зрозуміти, що ВРП дотримується позиції, відповідно до якої строк для звернення до суду з таким позовом, як цей, передбачений у частині п`ятій статті 122 КАС України, і становить один місяць.

Позиція відповідача з цього приводу ґрунтується на тому, що предметом розгляду в цій справі є спір, який виник між позивачем як особою, яка перебувала на публічній службі (була членом ВРП), та ВРП з приводу проходження публічної служби, з якою [публічною службою] пов`язана виплата щомісячної винагороди члена ВРП, про стягнення якої - внаслідок неправомірних, на думку позивачки, дій Ради - заявлений цей позов.

На підтвердження цієї думки представник ВРП покликається, серед іншого, на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

Щодо відліку місячного строку, то його, за текстом клопотання ВРП, треба починати з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, яким, з погляду представника ВРП, позивачка головним чином обґрунтовує свої вимоги. У цьому зв`язку представник ВРП зауважив, що від дати ухвалення зазначеного Рішення й до дати звернення позивачки з цим позовом до суду (28 вересня 2023 року) минуло більше трьох років. Переконує, що упродовж цього часу позивачка не могла не знати про порушення свого права (щодо дій ВРП, які полягали в обмеженні виплати винагороди члена ВРП) й за таких умов немає обґрунтованих підстав для того, щоб визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними.

Заразом представник ВРП додав, що 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно; у відповідь на це ВРП 29 жовтня 2021 року видала позивачці довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік; листом від 19 січня 2022 року № 356/0/9-22 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж вже виплачена. Згідно з наказом в. о. Голови Вищої ради правосуддя від 23 лютого 2022 року № 89-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачкою провели остаточний фінансовий розрахунок.

Зважаючи на наведені обставини представник ВРП, з покликанням на приписи частини третьої статті 123 КАС України, просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

На судовому засіданні 29 листопада 2023 року представник ВРП підтримав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском місячного строку на звернення до суду з цим позовом. Його пояснення з цього приводу аналогічні тим, які зазначені у письмовому клопотанні, суть якого стило описана вище. З-поміж іншого, наголосив на тому, що доводи позивачки про дотримання тримісячного строку на звернення до суду, який передбачений у статті 233 КЗпП України, ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права.

ОСОБА_1 на судове засідання не з`явилася, але про місце, дату і час розгляду справ повідомлена належним чином. Натомість позивачка надіслала клопотання про розгляд справи без її участі і додала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Зважаючи на клопотання представника Ради про залишення позовної заяви без розгляду, варто спершу стисло зазначити, яким чином позивачка обґрунтувала дотримання строку звернення з цим позовом до суду.

З цього приводу позивачка пояснила, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (частина друга статті 233 КЗпП України).

19 липня 2022 року набрав чинності Закон № 2352-ІХ, яким, з-поміж іншого, частини перша і друга статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отож, за текстом позову, після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Позивачка наголосила на тому, що положення статті 233 КЗпП України в частині, які стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України. Додала також, що аналогічний правовий висновок написаний у рішенні Верховного Суду від 6 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та в постанові від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Відтак, з покликанням на пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, продовжила, що карантин був введений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

За пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На основі наведеного позивачка констатувала, що з 30 червня 2023 року почав відлік тримісячний строк, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ) і останнім днем цього строку є 30 вересня 2023 року. Зважаючи на написані вище мотиви позивачка вважає, що вона дотрималася тримісячного строку для звернення з цим позовом до суду.

У відповідь на клопотання представника відповідача про залишення її позову без розгляду (вих. № 9145/0/9-23 від 23 жовтня 2023 року) ОСОБА_1 подала також письмові заперечення, у яких, з-поміж іншого, написала про те, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Спираючись на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 позивачка підкреслила, що поняття «винагороди члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а позаяк положення КАС України не містять норм, які регулюють (встановлюють) строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду із таким позовом, є положення [частини першої] статті 233 КЗпП України у відповідній її редакції.

У доповнення до того, про що написано у позовній заяві щодо дії строків, передбачених у статті 233 КЗпП України, під час дії карантину та з уваги на доводи представника відповідача з цього приводу ОСОБА_1 зазначила, що до 19 липня 2022 року звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні сум не обмежувалось будь-яким строком.

З 19 липня 2022 року діє Закон № 2352-ІХ, який не передбачає будь-якого механізму для забезпечення належної реалізації права на судовий захист тих осіб, трудові відносини яких на момент набрання чинності цим Законом вже були припинені, і з дати цього припинення минуло більше трьох місяців.

З погляду позивачки, за описаної ситуації законодавець, коли ухвалював Закон № 2352-ІХ, певно зважив на існування приписів пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, які, як можна зрозуміти бачення позивачки ситуації з нормативним регулюванням окресленого сегменту трудових відносин, унормовує механізм реалізації права на судовий захист після того, як набрав чинності Закон № 2352-ІХ.

Тому позивачка наголосила на тому, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України діяли ще з 2 квітня 2020 року (дата набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»; далі - Закон № 540-ІХ) і стосувалися строків звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору (частина перша статті 233 КЗпП України) та строків звернення роботодавця до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати як на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ, так і після того (але до 18 липня 2022 року) строком не обмежувалося.

Водночас позивачка зауважила, що дата припинення дії карантину не була заздалегідь обумовленою, тож якщо тлумачити пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України так, як пропонує відповідач, то склалася б ситуація, за якої на дату набрання чинності Закону № 2352-ІХ особи, трудові відносини яких припинилися задовго до набрання ним чинності, та звернення до суду яких - до 18 липня 2022 року - не обмежувалося строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, адже такий строк міг закінчитися у будь-який момент у зв`язку з виданням постанови Кабінету Міністрів України щодо припинення дії карантину.

З уваги на ці міркування позивачка констатувала, що строки на звернення до суду мають бути передбачуваними, адже тільки таким чином можна забезпечити належний захист прав і свобод учасників трудових відносин.

Насамкінець, з покликанням на практику Європейського суду з прав людини, в якій згадується принцип правової визначеності, позивачка зазначила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину) та, відповідно, закінчується 30 вересня 2023 року.

Колегія суддів під час постановлення цієї ухвали керувалася таким.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; .

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, .

Відповідно до частини першої статті 266 («Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України») КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; .

Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3, 5 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів (частина друга статті 266 КАС України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Вища рада правосуддя є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ (частина перша статті 5 Закону № 1798-VIII).

За частиною першою статті 2 Закону № 1798-VIII статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частин першої, другої статті 21 («Гарантії діяльності членів Вищої ради правосуддя») Закону № 1798-VIII на час виконання повноважень члени Вищої ради правосуддя з числа суддів та прокурорів відряджаються до Вищої ради правосуддя із збереженням за ними посад, які вони обіймали на момент обрання (призначення) членами Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди члена Вищої ради правосуддя встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Розмір винагороди члена Вищої ради правосуддя, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду.

Виплата винагороди членам Вищої ради правосуддя провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

За частиною першою статті 3 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя: 16) здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України; .

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Зважаючи на доводи сторін та наведені норми законодавства колегія суддів має спершу відповісти на питання про те, норми якого акта визначають строк для звернення до суду з позовними вимогами на кшталт тих, які заявила ОСОБА_1 , а вже потім - чи дотримані ці строки.

Відповідаючи на окреслене питання колегія суддів виходить з того, що цей спір виник у зв`язку з виплатою позивачці у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у меншому розмірі, аніж це передбачено Законом № 1798-VIII. Зважаючи на предмет спору, про порушення свого права позивачка мала дізнатися щонайменше у серпні 2020 року, тобто задовго до звільнення з посади члена ВРП.

Втім, колегія суддів оцінює позовні вимоги ОСОБА_1 як вимоги про стягнення заборгованості з виплати винагороди члена ВРП, яка [винагорода] охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (пункт 2.1). Тобто, «заробітна плата», з погляду колегії суддів, застосовний термін на позначення «оплатності» виконання обов`язків на посаді члена ВРП й у цьому аспекті тотожний поняттю «винагорода члена ВРП».

Таким чином спір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП набуває ознак трудового спору і, якщо зважити на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення недоотриманої/заборгованої заробітної плати/винагороди, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, яка, на думку колегії суддів, містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного - в матеріальному аспекті - права на оплату праці.

З цим позовом позивачка звернулася до Верховного Суду у вересні 2023 року, тобто після того, як була звільнена з посади члена ВРП (згідно з рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року № 163/0/15-22 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади члена Вищої ради правосуддя за власним бажанням») та відрахована зі штату ВРП (згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року № 89-к).

На дату цього звернення стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Але на дату, коли позивачка дізналася про порушення свого права на оплату праці, норми цієї статті передбачали, що звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не обмежується будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року).

З набранням чинності Закону № 2352-ІХ, частини перша і друга статті 233 КЗпП України діють в новій редакції. Аналізуючи положення цієї статті у часових межах існування її юридичних норм (тобто як у її редакції, чинній до 19 липня 2022 року, так і в чинній її редакції) у зіставленні з положеннями пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України колегія суддів у вимірі обставин цієї справи дійшла таких висновків:

- норми частини п`ятої статті 122 КАС України є загальними нормами для правовідносин з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, відносно норм іншого закону, які [норми] встановлюють інший строк звернення до суду у спорах, що виникають з цих правовідносин (публічної служби);

- стаття 122 КАС України, зокрема частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці;

- строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати (якою за своєю правовою природою є винагорода члена ВРП) визначений у частині першій статті 233 КЗпП України, норми якої є для цих [спірних] правовідносин спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату;

- з 19 липня 2022 року для звернення з таким позовом, як цей, до адміністративного суду передбачено тримісячний строк (частини перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Закону № 2352-ІХ;

- відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

З приводу останнього (тобто «продовженого» строку до 30 червня 2023 року для звернення до суду), то з уваги на доводи сторін в цій частині потрібно зазначити, що карантин на всій території України був установлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». За пунктом 1 цієї постанови (у первинній редакції), карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 3 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася.

Зокрема, на дату звільнення позивачки з ВРП та відрахування зі штату ВРП (23 лютого 2022 року) на всій території України діяв карантин і на той час строк його дії був визначений до 31 березня 2022 року (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336).

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 і таким чином датою його закінчення визначено 30 квітня 2023 року. Востаннє цей строк був продовжений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року.

Відтак Кабінет Міністрів України постановою від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» припинив дію карантину з 30 червня 2023 року.

Колегія суддів погоджується з думкою представника ВРП про те, що продовження строку треба відрізняти від зупинення перебігу строку.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України мовиться саме про продовження строків, які визначені статтею 233 КЗпП України. У вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину - якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього - закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Для його поновлення - як умову для відкриття провадження у справі - заявник має пояснити, обґрунтувати причини його пропуску.

Проте, позивачка інтерпретує пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України таким чином, що строки, передбачені у статті 233 КЗпП України, зупиняються на період дії карантину і поновлюють свою дію після того, як дія карантину буде припинена. На цьому основані її доводи про дотримання тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

Нагадаємо, що з цим позовом позивачка звернулася до суду 28 вересня 2023 року, тобто через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України. Зважаючи на наведені вище міркування, колегія суддів вважає, що доводи позивачки про те, що тримісячний строк - позаяк вона звільнилася до набрання чинності Законом № 2352-IX - має брати відлік з 30 червня 2023 року ґрунтуються на помилковому застосуванні закону.

Відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом всього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивачка мала право - у межах строку - оспорити дії ВРП щодо невиплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Зважаючи на доводи позивачки про правову невизначеність у контексті звернення до суду під час дії карантину варто зауважити, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжували заздалегідь і на тривалий час (два місяці), що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Пригадаємо, що продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383, тож щонайменше на дату ухвалення цієї постанови позивачка мала б знати, що строк для її звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. З погляду колегії суддів, навіть цього строку - у доповнення до періоду, що минув - було достатньо для того, щоб звернутися до суду з цим позовом. З наведених міркувань, правової невизначеності за описаної ситуації, на думку колегії суддів, бути не могло.

Позаяк позивачка звернулася до адміністративного суду через три місяці після того, як закінчився строк для звернення з цим позовом, а її доводи в цій частині ґрунтуються на помилковій інтерпретації приписів пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та, як наслідок, хибному застосуванні статті 233 КЗпП України до спірних правовідносин, в основі яких - спір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП, це дає колегії суддів підстави вважати, що цей позов поданий з пропуском визначеного для такої категорії спорів тримісячного строку звернення до суду (частина перша статті 233 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-IX).

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Беручи до уваги те, що позивач звернулася до суду з пропуском строку, але не заявила клопотання про його поновлення - адже помилково вважала, що дотрималася його - колегія суддів дійшла висновку, що позовну заяву потрібно залишити без руху й надати позивачці можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з урахуванням мотивів, які написані в цій ухвалі.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 171, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди - залишити без руху.

Надати позивачці строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліку позовної заяви, зазначеного у мотивувальній частині цієї ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк позовна заява підлягає залишенню без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлений 04 грудня 2023 року.

Головуючий суддя М. І. Смокович

Судді О. В. Кашпур

Ж. М. Мельник-Томенко

О. Р. Радишевська

С. А. Уханенко