Справа № 600/3110/23-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3110/23-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

06 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Кузьмишина В.М. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якому просив суд:

- визнати протравними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі припису підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває п`ятеро дітей віком до 18 років та відповідним пакетом документів. Водночас відповідач не виконав свій прямий обов`язок та не звільнив позивача з військової служби. Посилання відповідача як на підставу відмови видати наказ про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на відмінність прізвища батьків від прізвища позивача, які зазначені в свідоцтвах про народження дітей та посилання на наявність в автоматизованій системі виконавчих проваджень Міністерства юстиції України інформації про виконавчі провадження №65809393; №57489880, на думку позивача, не спростовують тих обставин, які викладені в рапорті позивача, та які підтверджуються відповідними доказами, долученими до рапорту. Позивач вважає, що у нього безумовно наявні підстави для його звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що згідно з довідкою №333 від 04 травня 2023 року ОСОБА_1 з 16 березня 2022 року перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в період запровадження воєнного стану відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року "Про загальну мобілізацію" у військовій частині НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України м. Чернівці.

04 травня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07 лютого 2023 року.

14 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До вказаного рапорту позивачем було надано копії наступних документів:

- свідоцтво про шлюб, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 від 07 лютого 2023 року;

- свідоцтво про шлюб, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 серія НОМЕР_4 від 20 листопада 2006 року;

- свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 серія НОМЕР_5 від 23 травня 2018 року;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №9 від 23.03.2023 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №3 від 21.03.2023 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 23.10.2018 року з відомостями про шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ;

- рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24.11.2015 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_6 виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 24.07.2020 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_4 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 серія НОМЕР_7 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 19.09.2007 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_4 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серія НОМЕР_8 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.03.2023 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_6 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серія НОМЕР_9 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.03.2023 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_6 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 серія НОМЕР_10 від 12.01.2022 року, відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батьком - ОСОБА_13 ;

- оригінал договору оренди житлового приміщення від 08.12.2022 року;

- оригінал додатку №1 до вказаного договору;

- оригінал довідки про склад сім`ї та реєстрацію місця проживання від 05.03.2023 року №42;

- оригінал акту обстеження житлових умов заявника від 05.04.2023 року №432.

Листом від 29 квітня 2023 року № 50/113/33-931 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення з військової служби за сімейними обставинами - у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, оскільки утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 здійснюється їхніми батьками у відповідності до положень Сімейного кодексу України.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними, а тому звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває п`ятеро неповнолітніх дітей, відсутні.

Таким чином, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, відповідач правомірно відмовив йому у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Крім цього, у ході судового розгляду справи позивачем не спростовано тверджень відповідача, наданих в обґрунтування правомірності оскаржуваних дій, про те, що рапорт солдата ОСОБА_1 був поданий без дотримання порядку підпорядкованості (не по команді), про що свідчить відсутність підписів та резолюцій (клопотань) командира роти бойового матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 на рапорті від 14.04.2023 року, а також не правильно зазначена посада військовослужбовця, який звернувся з рапортом.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на ті докази, які були надані позивачем відповідачу на підтвердження підстав для звільнення з військової служби. За позицією позивача наданих доказів було достатньо для вирішення питання щодо його звільнення з військової служби. Позивач вказує на те, що він надав усі необхідні докази, які підтверджують факт перебування дітей на його утримані. Також позивач до апеляційної скарги додав докази щодо наявності заборгованості з виплати аліментів дітям його дружини.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що утримання неповнолітніх дітей його дружини здійснюється їхніми батьками, а отже відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Щодо долучення додаткових доказів, то відповідав вважає, що апелянт не обґрунтував неможливість подання таких документів разом із рапортом на звільнення у квітні 2023 року. Тим паче слід врахувати, що ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 у 2022 році. Подання даних документів на стадії подання апеляції є по зловживанням своїми процесуальними правами зі сторони апелянта.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб. Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб. Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб. Крайнім Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону, встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із статтею 4 частиною 2 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-XII (надалі Закон №2232- XII), а також нормами "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі Положення № 1153/2008).

Зокрема ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII визначено підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підпунктом "г" пункту 1 частини 4 вказаної статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття "утримання дітей", проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач щодо зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з обставинами справи батьком неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є ОСОБА_4 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства юстиції України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 сплачує аліменти на користь дружини позивача ОСОБА_2 на утримання їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у виконавчому провадженні №ACBП:НОМЕР_12 з 23.10.2018 року Костянтинівського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ.

Згідно відомостей виконавчого провадження №ACBП:НОМЕР_11 Костянтинівського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 сплачує аліменти на користь дружини позивача ОСОБА_2 на утримання їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Отже біологічні батьки пасинків та падчерок позивача повинні виконувати свій обов`язок щодо утримання своїх дітей, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що позивачем до рапорту датованого додано свідоцтва про народження дітей, договір оренди житла, довідку про склад сім`ї та реєстрацію місця проживання, акт обстеження житлових умов, при цьому, доказів того, що діти, яким позивач є вітчимом, перебувають на його утриманні до рапорту додано не було, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що надані позивачем документи не підтверджують обов`язок позивача утримувати неповнолітніх ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 та в силу статті 268 СК України.

До апеляційної скарги апелянтом додано клопотання про долучення додаткових доказів про наявність заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Апелянт заявляє, що був позбавлений можливості надати вказані докази, оскільки його дружина ОСОБА_2 не надала згоди на обробку персональних даних.

Відповідно до ч 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що посилаючись на неможливість подання до суду першої інстанції доказів, які надані лише до апеляційного суду, апелянт в порушення вимог ч. 4 ст. 308 КАС України, не надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки подані апелянтом докази не оцінювались судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення та суб`єктом владних повноважень при вчиненні оскаржуваних дій, тому суд апеляційної інстанції вважає, що вказані докази не можуть бути взяті до уваги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Кузьмишин В.М. Залімський І. Г.