Справа № 500/6815/23
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6815/23

05 грудня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: судді Осташа А. В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.10.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії №40 від 20.09.2023 та зобов`язання призначити їй дострокову пенсію з дня звернення за її призначенням.

Позивачка зазначає, що 13.09.2023 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства. За принципом екстериторіальності її заява для розгляду була направлена до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області. Рішенням №40 від 20.09.2023 ГУ ПФУ в Тернопільській області відмовило у призначені пенсії у зв`яку з тим, що дитина не мала медичних показань для настання інвалідності до 6 річного віку.

Позивачка вважає прийняте рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 30.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та залучено до участі у справі як третю особу без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ПФУ в м.Києві.

Відповідач 10.11.2023 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачка звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із завою про призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV. За наслідками розгляду заяви прийнято рішення , яким позивачці відмовлено у призначені пенсії. Рішення мотивоване тим, що доданими позивачкою до заяви документами не підтверджено її право на зниження пенсійного віку, визначеного п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV, оскільки син позивачки не мав медичних показань до шестирічного віку для визнання його дитиною інвалідом, діагноз вперше встановлений у 2008 році в 17-річному віці. Відтак, на думку відповідача, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Позивач 20.11.2023 подала відповідь на відзив.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору 20.11.2023 також подала відзив на позов, в якому заперечила проти позовних вимог з мотивів викладених у відзиві відповідача.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , є матір`ю сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який визнаний в установленому порядку інвалідом ІІІ групи з дитинства.

Відповідно до медичного висновку на дитину (підлітка)-інваліда з дитинства в віці до 18 років №287 від 28.01.2009 ОСОБА_2 вперше було встановлено інвалідність у 17- річному віці. Діагноз: цукровий діабет І тип, важка форма, який уперше був виявлений у грудні 2008 року, про що, зокрема, свідчать відомості з виписки 834 НДСЛ «Охматдит».

Згідно з довідкою МСЕК від 02.11.2015 сер. АВ №0434543 синові позивачки вже у дорослому віці було встановлено третю групу інвалідності довічно - по причині інвалідності з дитинства.

Консультативним висновком ДУ «Центр дитячої кардіології та кардіохірургії МОЗ України» від 07.09.2023 також підтверджено, що ОСОБА_2 хворіє на цукровий діабет з раннього дитинства.

13.09.2023 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві із заявою про призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду в Тернопільській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.09.2023 № 40.

Водночас зі змісту рішення вбачається, що причиною відмови слугувало те, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дитина позивачки не мала показів до 6 річного віку для визнання її інвалідом, а саме не було надано (якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку) відповідно висновку лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Позивачка вважає вказане рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернулась до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (статті 44 Конституції України).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (надалі також Закон № 1788-XII) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. "є" і "ж" ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (надалі також Закон України № 1058-IV), який набрав чинності з 01.01.2004.

Статтею 1 Закону України № 1058-IV передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За приписами абзвцу 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

При цьому однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства.

Відтак установлення органами медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався статтею 2 Закону України № 875-XII, а також статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон № 2961-IV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України № 2961-IV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).

Водночас у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі України № 875-XII, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абзацу 2 пукнту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Таким чином, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України № 2961-IV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України № 1788-XII та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Крім того, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про тлумачення поняття "інвалід з дитинства" як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

З матеріалів справи видно, що позивачка звернулась з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про призначення їй дострокової пенсії за віком після досягнення 50-річного віку, як матері, що виховує дитину-інваліда з дитинства. Як підставу для призначення цього виду пенсії позивачкою надано:

- медичний висновок на дитину (підлітка)-інваліда з дитинства в віці до 18 років №287 від 28.01.2009, згідно якого ОСОБА_2 вперше було встановлено інвалідність у 17- річному віці. Діагноз: цукровий діабет І тип, важка форма, який уперше був виявлений у грудні 2008 року, про що, зокрема, свідчать відомості з виписки 834 НДСЛ «Охматдит»;

- довідку МСЕК від 02.11.2015 сер. АВ №0434543 , згідно якої синові позивачки вже у дорослому віці було встановлено третю групу інвалідності довічно - по причині інвалідності з дитинства;

- консультативний висновок ДУ «Центр дитячої кардіології та кардіохірургії МОЗ України» від 07.09.2023 про те, що ОСОБА_2 хворіє на цукровий діабет з раннього дитинства.

З наведеного висновується, що сина позивачки, вперше визнано інвалідом з дитинства після досягнення ним 18-річного віку.

При цьому, суд зауважує, що жоден з вищеперелічених документів не доводить тієї обставини, що ОСОБА_2 мав покази до 6-річного віку для визнання його дитиною-інвалідом. Натомість діагноз вперше встановлений у майже 17-річному віці.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача про неподання позивачкою належних документів на підтвердження факту визнання її сина дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Суд зауважує, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності дитини (до шестирічного віку) або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом з дитинства до досягнення вказаного віку.

Однак за встановлених обставин справи позивачка немає права на призначення їй дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, а тому Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, відмовляючи у призначенні позивачці дострокової пенсії, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з положеннями частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що в силу приписів статті 139 КАС України у разі відмови у задоволені позову позивач немає права на відшкодування понесених у справі судових витрат, в тому числі витрат на сплату судового збору.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії №40 від 20.09.2023 та зобов`язання призначити їй дострокову пенсію з дня звернення за її призначенням, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46001, код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769);

третя особа:

- Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження/місце проживання: вул. Бульварно-Кудрявська, 16,м. Київ,04053, код ЄДРПОУ/РНОКПП 42098368) .

Головуючий суддя Осташ А.В.