Справа № 380/4188/23
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/4188/23 пров. № А/857/19491/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року, головуючий суддя Желік О.М., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ у Львівській області, в якому просив визнати незаконною відмову відповідача у виплаті позивачу пенсії по втраті годувальника за минулий період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року; зобов`язати відповідача виплатити позивачу пенсію за період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року, яку він не отримував не по своїй вині.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що припинення виплати пенсії в разі втрати годувальника відбулась внаслідок тимчасової окупації територій Донецької та Луганської областей. Позивач зазначав, що з листопада 2014 року по серпень 2021 року проживав у селі Успенка Донецької області, яка знаходить на не підконтрольній Україні території Донецької області і лише у серпні 2021 року за допомогою волонтерів виїхав з тимчасово окупованої території до міста Стрий Львівської області, де зареєстрований за основним місцем проживання. Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про виплату йому заборгованої суми пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року, однак отримав відмову мотивовану тим, що згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 виплатити пенсію в разі втрати годувальника за період з 01.08.2014 року по 04.10.2018 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника за період з 01.08.2014 року по 04.10.2018 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. З 01.12.2021 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області. За період з 05.10.2018 року по 30.11.2021 року пенсійна виплата позивача включена до Переліку отримувачів пенсій (щомісячного довічного утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати станом на 01.01.2022 року.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Згідно довідки дублікату довідки від 19.08.2021 року №1304-0 ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Позивач звертався із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівські області щодо виплати йому сум пенсій за попередній період.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №15963-15833/Н-55/8-1300/22 від 03.11.2022 року позивача повідомлено, що він перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Краснодон та Краснодонському районі Луганської області по липень 2014 року. Відповідно до заяви позивача від 06.10.2021 його взято на облік за місцем фактичного проживання та поновлення пенсії в Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області з 01.12.2021 року. Згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Враховуючи зазначене, підстави для виплати пенсії за період з 01.08.2014 року по 04.10.2018 року відсутні. Заборгованість за період з 05.10.2018 року по 30.11.2021 року включена до Переліку отримувачів пенсій (щомісячного довічного утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати станом на 01.01.2022 року та буде виплачуватись відповідно до Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у виплаті сум пенсії з 01.08.2014 року по 04.10.2018 року, останній звернувся до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

За змістом вказаної норми припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону №1058-IV. Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 49 Закону №1058-IV викладений Верховним Судом 03.05.2018 року в рішенні у зразковій справі №805/402/18.

Крім цього, ст. 46 Закону №1058-IV містить два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень - органу, що призначає та виплачує пенсію.

Як встановлено судом, призначена пенсія виплачувались позивачу щомісяця до серпня 2014 року, після чого її виплата була припинена.

Позивач зазначає, що листопада 2014 року по серпень 2021 року проживав у селі Успенка Донецької області, яка знаходить на не підконтрольній Україні території Донецької області і лише у серпні 2021 року за допомогою волонтерів виїхав з тимчасово окупованої території до міста Стрий Львівської області, де зареєстрований за основним місцем проживання.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно не з власної вини, оскільки перебував на не підконтрольній Україні території Донецької області, відтак застосування строку виплати пенсії в разі втрати годувальника трирічним терміном є протиправним.

Відтак, за нормами частини другої статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком

Відтак, вірним є висновок суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі №380/4188/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін