Справа № 480/10483/23
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, і просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно поданого рапорту від 05.09.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ), яким звільнити ОСОБА_1 з військової служби в Збройних силах України.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваний на військову службу під час мобілізації 22.07.2022, направлений спочатку для проходження служби до військової частини НОМЕР_2 , а потім з 10.01.2023 переведений до військової частини НОМЕР_1 .
Зазначає, що у вересні позивач звертався з рапортом (по команді) про звільнення з військової служби до свого командира взводу ОСОБА_2 , а також командира розрахунку ОСОБА_3 , але останні відмовили у прийнятті рапорту та його розгляді та передачі по команді до вищого керівництва. Тому згідно рапорту від 05.09.2023 позивач звернувся безпосередньо до командира Військової частини НОМЕР_1 з проханням про звільнення з військової служби.
Зауважує, що за наявності законних підстав для звільнення позивача з військової служби під час мобілізації, відповідач, отримавши рапорт на звільнення, в установленому порядку позивача не звільнив, наказ не видав, чим вчинив протиправну бездіяльність. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси, оскільки за наслідками розгляду даного рапорту він підлягає звільненню з військової служби, з підстав наведених у рапорті.
У відповіді на відзив представник позивача, не погоджуючись із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, зауважує, що згідно указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України» немає прямої імперативної вказівки про те, що рапорт (заява) військовослужбовця підписується ним особисто, та в інтересах військовослужбовця не має право діяти представник або інша особа, що має на це право згідно закону. Звертає увагу суду на те, що питання про звільнення позивача - військовослужбовця може вирішити лише одна посадова особа - командир військової частини НОМЕР_1 , оскільки тільки до компетенції цієї посадової особи віднесено вирішення питання про звільнення військовослужбовця. Відтак, наполягає, що позивач правильно звернувся саме до командира військової частини, оскільки жоден інший безпосередній начальник не може вирішити питання про звільнення позивача.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, та в сукупності письмові докази, встановив наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваний на військову службу під час мобілізації 22.07.2022, та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.7-11).
Як зазначає представник позивача у позовній заяві, у вересні позивач звертався з рапортом (по команді) про звільнення з військової служби до свого командира взводу ОСОБА_2 , а також командира розрахунку ОСОБА_3 , але останні відмовили у прийнятті рапорту та його розгляді та передачі по команді до вищого керівництва. Тому 05.09.2023, через свого представника, позивач подав рапорт безпосередньо до командира Військової частини НОМЕР_1 з проханням про звільнення з військової служби на підставі п.п. "г" п.2 ч.2 ст.26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок" у звязку із перебуванням у нього на утриманні трьох дітей віком до 18 років (а.с.19).
Вважаючи, що не звільнивши позивача із військової служби, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період і відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2023 №115, з 25.04.2023 перебуває на посаді старшого навідника 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону (а.с.36).
У той же час, як зазначено у позовній заяві, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 2 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно положень частини 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-ХІV (надалі за текстом - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно пункту 233 Розділу XII Звільнення з військової служби Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України 10.12.2008 № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
З урахуванням положень ст.14 Статуту ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді старшого навідника 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону, мав звертатись із рапортом до командира 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону лейтенанта ОСОБА_4 , а у випадку не можливості вирішення свого питання - до командира 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону капітана ОСОБА_5 .
У той же час, як вбачається із матеріалів справи, рапорт від 05.09.2023 був підписаний і поданий представником позивача безпосередньо командиру військової частини НОМЕР_1 , минаючи безпосереднього свого командира, при чому в самому рапорті від 05.09.2023 представник позивача не зазначає про відмову від прийняття рапорту своїм безпосереднім командиром та не обґрунтовує причини подання рапорту на пряму до командира військової частини НОМЕР_1 .
Твердження представника позивача у позовній заяві про те, що позивач звертався із рапортом (по команді) про звільнення з військової служби до свого командира взводу ОСОБА_6 , а також командира розрахунку ОСОБА_3 , але останні відмовили у прийнятті рапорту та його розгляді та передачі по команді до вищого керівництва, спростовуються наступним.
Так, у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає про те, що командиром 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону, де проходить службу позивач, є лейтенант ОСОБА_7 , а капітан ОСОБА_6 ж є командиром 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону. Вказана обставина не заперечується позивачем.
Крім того, відповідно до рапорту командира міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону старшого сержанта ОСОБА_8 від 13.10.2023, рапорту командира 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону лейтенанта ОСОБА_4 від 13.10.2023 та рапорту командира 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону капітана ОСОБА_5 від 12.10.2023 позивач, ні в усній, ні в письмовій формі, з приводу звільнення з лав Збройних Сил до старшого сержанта ОСОБА_8 , лейтенанта ОСОБА_4 та капітана ОСОБА_5 не звертався та відповіді не отримував (а.с.37-39).
Відтак, в ході розгляду даної адміністративної справи, судом не встановлено, що ОСОБА_1 у будь-який спосіб звертався до свого безпосереднього начальника та до наступного прямого начальника із рапортом про звільнення з військової служби.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту позивача від 05.09.2023, адже ОСОБА_1 станом на час розгляду справи не подав по команді рапорт про звільнення з військової служби, відтак, зазначена бездіяльність позивача унеможливила прийняття відповідного рішення посадовими особами відповідача.
При цьому суд також зауважує, що можливість звернення з таким рапортом адвоката чинним законодавством не передбачено.
Суд також вважає за необхідне зазначити про те, що за результатами розгляду рапорту, поданого 05.09.2023 адвокатом в інтересах ОСОБА_1 , відповідачем не вирішувалося питання щодо наявності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 2 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки вказаний рапорт було подано не по команді та підписано не особисто військовослужбовцем ОСОБА_1 . Враховуючи вказане, суд, вирішуючи даний спір, не надає оцінку наявності підстав та документів, які підтверджують підстави звільнення позивача.
Таким чином, матеріалами справи не підтверджено звернення позивача у передбаченому чинним законодавством порядку з питання звільнення з військової служби, відповідно, права позивача відповідачем не порушені.
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат (судовий збір) відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька