Справа № 322/1615/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 322/1615/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області

на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2023 року (суддя Губанов Р.О.) у справі №322/1615/23 за позовом ОСОБА_1 до інспектора СРПП відділення поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Хоменка Володимира Анатолійовича, третя особа: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Швидка АВ. звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАТ №7836282 від 29 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП та накладенням стягнення, у вигляді штрафу в сумі 1190 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог фактично посилалася на необґрунтованість та неправомірність оскарженого рішення, оскільки винесене відповідачем за відсутності події та складу правопорушення, без наявності належних доказів вчинення такого. Також вказувала на порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, в частині не дотримання прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та позбавлення права на захист.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено.

За наслідками розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що фактично підставою для притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, стала позиція відповідача про використання транспортного засобу з номерним знаком, який цьому транспортному засобу не належить.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, обставини якого викладені у спірній постанові, що свідчить про необґрунтованість притягнення позивачки до адміністративної відповідальності.

Також судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, зокрема, витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,0грн.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом

норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи заявника апеляційної скарги фактично зводяться до того, що під час винесення оскаржуваного рішення поліцейський діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом та з огляду на встановлений факт порушення позивачкою ПДР, обґрунтовано виніс постанову про притягнення останньої до адміністративної відповідальності. Відповідач вказує на те, що наявна в поліцейського інформація свідчила про відсутність у встановленому законом порядку реєстрації транспортного засобу, яким керувала позивачка, підробку свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що свідчить про використання на транспортному засобі номерного знаку, який такому транспортному засобу не належить. Не погоджується відповідач і з рішенням суду, в частині стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідач зазначає, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи та необгрунтованими.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 29 вересня 2023 року серія ЕАТ №7836282, винесеною інспектором СРПП ВнП №3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області Хоменком В.А., на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 1190 гривень за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У постанові зазначені такі фактичні обставини правопорушення: «29.09.2023 14:56:43 смт Новомиколаївка Лесі Українки 2 водій керувала транспортним засобом на якому був закріплений номерний знак який не належить даному транспортному засобу та не було реєстраційних документів чим порушив п.2.9. в ПДР керування водієм т/з з номерним знаком, що не належить цьому засобу».

Правомірність та обґрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Згідно із п.2.9 (в) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Частина 1 статті 121-3 КУпАП передбачає відповідальність за керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Отже, вказаною нормою права передбачена відповідальність за декілька правопорушень, об`єктивні сторони яких, зокрема, полягають: у керуванні водієм транспортним засобом з номерним знаком, що не належить цьому засобу.

Саме таку кваліфікацію правопорушення обрав у спірному випадку інспектор відділення поліції.

При цьому, кваліфікуючи такі дії, відповідач виходив з того, що автомобіль ДЕУ Ланос д.н.з НОМЕР_1 знаходиться під арештом, оскільки свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу є підробним.

З приводу таких підстав для кваліфікації правопорушення слід зазначити те, що вказані обставини не свідчать про порушення ПДР саме в частині використання транспортного засобу з номерним знаком, що не належить цьому засобу, оскільки така кваліфікація дій водія передбачає те, що номерний знак повинен бути зареєстрованим в МВС але належати іншому транспортному засобу, чого у спірному випадку встановлено не було.

У спірному ж випадку надані відповідачем та третьою особою докази свідчать про те, що транспортний засіб, яким керувала позивачка, не зареєстрований в уповноваженому органі МВС, не пройшов відомчу реєстрацію ( військова частина). Але, відповідач не кваліфікував дії позивачки як керування транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, що також є порушенням п.2.9 (в) ПДР України. Не кваліфікував відповідач і дії позивачки, як використання номерного знаку, що не відповідає вимогам стандартів, якщо такий номерний знак, на думку поліцейського, не передбачений стандартами.

Стосовно посилань відповідача та третьої особи на те, що транспортний засіб знаходиться під арештом, слід зазначити те, що на час зупинки поліцейським транспортного засобу та складення спірної постанови арешт з автомобіля був знятий ухвалою суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією відповідача та третьої особи про те, що сам факт зняття арешту з транспортного засобу не означає того, що вказаний транспортний засіб підлягає подальшій експлуатації за призначенням без реєстрації його в установленому законом порядку.

Погоджується суд апеляційної інстанції і з аргументами відповідача про те, що надані докази свідчать про те, що транспортний засіб, яким у спірному випадку керувала позивачка, не був зареєстрованим в уповноваженому органі МВС та не пройшов відомчої реєстрації.

Але, вказані аргументи не стосуються тієї кваліфікації, яку надано поліцейським в оскаржуваній постанові, яка була предметом дослідження у цій справі та за межі якої не може вийти суд, розглядаючи справу про правомірність притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправильну кваліфікацію відповідачем дій позивачки, що свідчить про необгрунтованість притягнення останньої до адміністративної відповідальності.

З приводу рішення суду щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання правової допомоги позивачкою укладено договір про надання правової допомоги №62 від 02.10.2023 з адвокатом Котовим О.С., відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надати Клієнтові правову допомогу в справі про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення; розмір гонорару за договором зазначається в описі робіт, який є додатком до цього договору.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу надано

опис робіт від 09.10.2023: - аналіз правової позиції 500,00 грн; - підготовка та подача позовної заяви про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 9 жовтня 2023 року - 3000.

розписка про отримання гонорару за надання правової допомоги від 09.10.2023 про отримання адвокатом Котовим О.С. від ОСОБА_1 гонорару у сумі 7500 грн.

Отже, надані позивачем письмові докази свідчать про те, що на стадії розгляду справи у суді першої інстанції позивачу було надано послуги правничої допомоги, які оцінені сторонами договору у 7 500грн.

В той же час, враховуючи такі принципи як співмірність та пропорційність, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,0грн.

Позивачем не оскаржується рішення суду, в частині визначеного розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача.

Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо неспівмірності та не пропорційності витрат, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 6,7 статті 134 КАС України).

Вказуючи в апеляційній скарзі на неспівмірність стягнутих витрат із складністю справи, відповідач не вказує про те, який гонорар адвоката є справедливим у контексті складності цієї справи, та який зазвичай застосовуються при визначенні винагороди адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Умовами Договору визначено порядок формування гонорару адвоката.

Отже, умови щодо встановленого договором розміру гонорару адвоката відповідають приписам ст. 30 Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, та є визначеними.

Щодо аргументів відповідача про відсутність доказів фактично понесених позивачем витрат на правничу допомогу слід зазначити те, що такими доказами є договір про надання правової допомоги, опис виконаних робіт, докази оплати наданих послуг.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши умови укладеного договору про надання правової допомоги, оцінивши у контексті названих процесуальним законом критеріїв співмірності, зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, при цьому, зменшивши заявлену до відшкодування суму до 2000,0грн.

Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2023 року у справі №322/1615/23 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та сстроки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 05.12.2023

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк