Справа № 120/8996/23
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 грудня 2023 р. Справа № 120/8996/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 та з 17.06.2022 перебуває на військові службі в військовій частині НОМЕР_2 у званні старший солдат. Позивач є батьком трьох дітей, які перебувають на його утриманні. У зв`язку з чим позивач звернувся до командира військової частини з рапортом про звільнення з військової служби. Однак, т.в.о. начальника управління персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 супровідним листом від 18.04.2023 №2393/5/2/630 повернув без реалізації клопотання та службові матеріали на військовослужбовців в/ч НОМЕР_2 , зокрема, на солдата ОСОБА_1 , командиру в/ч НОМЕР_2 у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення.

Позивач вважає такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 31.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк представником Військової частини НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема, покликаючись на наведене стороною позивача обґрунтування заявлених позовних вимог, зазначив про те, що рапорт про звільнення ОСОБА_1 був поданий командиру оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а не прямому командиру, яким згідно Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є командир відділення.

Крім того, відповідач зазначив, що позивач як до рапорту про звільнення, так і до матеріалів позовної заяви не долучив документів, що підтверджують факт утримання трьох неповнолітніх дітей (до 18 років). Так, на переконання відповідача, довідка від Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) за № 1940/22.2 від 16.02.2023, де зазначено, що позивач сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не є належним доказом утримання позивачем своїх доньок.

Також, на переконання представника відповідача, позивачем не надано доказів перебування на його утриманні малолітнього сина ОСОБА_5 .

Одночасно з відзивом на позовну заяву Військовою частиною НОМЕР_1 до суду подано клопотання про залишення позовної заяви без руху та клопотання про зупинення провадження у справі.

31.09.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній наполягав на задоволенні позовних вимог. Окремо просив відмовити в задоволенні поданих представником Військової частини НОМЕР_1 клопотань про залишення позовної заяви без руху та клопотання про зупинення провадження у справі, покликаючись на їх безпідставність.

Надаючи оцінку поданим представником відповідача клопотанням, суд доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Так, більшість наведених у клопотанні про залишення позовної заяви без руху недоліки є несуттєвими та свідчать про надмірний формалізм з боку військової частини НОМЕР_1 . Крім того, на час подання такого клопотання, більшість зазначених відповідачем недоліків позовної заяви не впливають на розгляд справи.

Щодо складу відповідачів та заявлених позовних вимог, тосуд звертає увагу представника військової частини, що відповідний недолік був усунутий стороною позивача шляхом подання до суду 10.07.2023 (тобто ще до відкриття провадження у справі) заяви про уточнення позовних вимог.

Щодо невірного (помилкового), як зазначено в клопотанні, електронної пошти військової частини НОМЕР_2 , то суд враховує, що остання в силу діючого законодавства повинна бути зареєстрована в підсистемі «Електронний кабінет» та, відповідно, мати доступ до всіх процесуальних документів прийнятих в межах даної адміністративної справи, а також із наявними в справі матеріалами (в тому числі позовною заявою).

Щодо повноважень представника позивача, то суд враховує, що позовну заяву до суду подано через систему "Електронний суд", яка передбачає внесення відомостей про ордер саме у вигляді, в якому такий отримано судом. З приводу зупинення дії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю представника позивача, то суд враховує, що зупинення дії свідоцтва відбулось на підставі рішення дисциплінарної палати КДКА Вінницької області 28.08.2023, в той час як позовна заява та заява про уточнення позовних вимог, які підписані представником позивача, подані до суду 26.06.2023 та 10.07.2023 відповідно.

Також суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі, адже аналіз п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України дає підстави для висновку про те, що відповідач не наділений повноваженнями на звернення до суду із відповідним клопотанням. Суд наголошує, що виходячи із змісту вказаного пункту ст. 236 КАС України слідує, що з таким клопотанням до суду може звернутись лише фізична особа, яка проходить військову службу у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань.

В контексті наведеного суд також вважає за необхідне також зазначити, що розгляд даної адміністративної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, відповідачі не позбавлені права отримати всю необхідну інформацію про хід розгляду справи та прийняті в ній процесуальні рішення та додані матеріали в електронному кабінеті.

Ухвалою від 03.11.2023 витребувано в ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 додаткові докази та інформацію.

Ухвалою від 14.11.2023 залучено до участі у справі в якості другого відповідача військову частину НОМЕР_3 (далі - відповідач 3) та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

30.11.2023 від представника військової частини НОМЕР_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Зокрема, представник відповідача, покликаючись на нормативно правові акти, якими врегульовано порядок та процедуру звільнення військовослужбовця з військової служби в зв`язку з сімейними обставинами, вказав, що у Військової чстини НОМЕР_3 відсутні будь-які відомості, які підтверджують подачу рапорта ОСОБА_1 до командира Військової частини НОМЕР_3 щодо звільнення його з військової служби за сімейними обставинами.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи слідує, що позивач з 17.07.2022 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується виданою командиром військової частини НОМЕР_2 довідкою №78/15 від 20.07.2022.

Той факт, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження.

В позовній заяві представник позивача зазначив, що 30.03.2023 ОСОБА_6 на адресу відповідача було подано рапорт про звільнення з військової служби з підстав передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543).

За результатами розгляду поданого позивачем рапорту, тимчасово-виконуючим обов`язки начальника управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 на адресу командира військової частини НОМЕР_2 супровідним листом від 18.04.2023 повернуто без реалізації клопотання та службові матеріали на військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , в тому числі на солдата ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення. Вказано, що позитивного рішення щодо звільнення солдата ОСОБА_1 помічником командира з правової роботи - начальником юридичної служби управління військової частини НОМЕР_1 не прийнято.

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з цим, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно з Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому, згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Указу Президента України від 06.02.2023 №58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, а Указом Президента України від 01.05.2023 №254 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 2023 року 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Надалі, Верховна Рада на засіданні 27.07.2023 ухвалила Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (законопроект від 26.07.2023 № 9532), яким затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26.07.2023 № 451/2023 (далі Указ № 451).

Відповідно до Указу № 451 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 год. 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15 листопада 2023 року. Цей Закон набуває чинності з дня його опублікування.

Надалі, Верховна Рада на засіданні 8.11.2023 ухвалила Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким затверджено Указ Президента України від 6 листопада 2023 року № 734/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (далі - Указ № 734/202).

Відповідно до Указу № 734/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 год. 16.11.2023 строком на 90 діб. Цей Указ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні".

Отже, станом на час вирішення спору по суті в Україні діє воєнний стан.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У той же час, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Між тим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Положеннями частини 1 статті 39 Закону № 2232-XII визначено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

На військову службу під час мобілізації можуть бути призвані особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади.

Під час дії особливого періоду військова служба (дія контрактів) для військовослужбовців продовжується у порядку, визначеному частиною дев`ятою статті 23 цього Закону.

У разі оголошення демобілізації звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, здійснюється відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту" (ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-XII).

Водночас, абзацом четвертим частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

гідно із частиною 1 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Підстави звільнення з військової служби визначені у статті 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній станом на час подання рапорту про звільнення з військової служби) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Системний аналіз підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає суду підстави дійти до висновку, що у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації має право на звільнення з військової служби (якщо не висловив бажання продовжувати військову службу).

Така підстава для звільнення з військової служби за сімейними обставинам встановлена з урахуванням Закону України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» №2599-ІХ від 20.09.2022, який набув чинності 01.10.2022.

Досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком трьох неповнолітніх дітей, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження, а саме:

серії НОМЕР_4 про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_6 , матір`ю є ОСОБА_2 ;

серії НОМЕР_5 про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , батьком якої є ОСОБА_6 , матір`ю є ОСОБА_2 ;

- серії НОМЕР_6 про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_6 , матір`ю є ОСОБА_7 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народжені у шлюбі, який укладений між позивачем та ОСОБА_2 .

Також, судом встановлено, що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 23.06.2018 у справі №131/582/18 розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , який зареєстровано 25.02.2011 відідлом реєстрації актів цивільного стану Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №12.

Вказаним судовим рішенням питання щодо місця проживання неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та стягнення аліментів не вирішувалось.

При цьому, згідно виданої Іллінецьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області довідки про розмір аліментів від 16.02.2023 за №1940/22.2, згідно виконавчого листа №131/219/18, який видано 26.02.2018 з позивача щомісячно на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В свою чергу, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , народжений у шлюбі, який був укладений між позивачем та ОСОБА_7 .

Суд при вирішенні спору по суті враховує, що поняття шлюбу визначено у статті 21 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 122 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

В розрізі положень частини 2 статті 122 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

1) за заявою матері та батька дитини;

3) за рішенням суду.

Разом з цим, за правилами частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, суд констатує, що позивач є батьком 3 (трьох) дітей, які не досягли 18 років, запис щодо чого наявний в свідоцтвах про народження усіх трьох дітей.

В силу вимог частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналіз вказаних положень СК України дає суду підстави дійти до висновку про наявність у батьків обов`язку утримувати дитину, спосіб виконання якого може бути реалізованим одним із батьків, а саме тим, хто проживає окремо від дитини, шляхом утримання дитини в грошовій і (або) натуральній формі.

При цьому, у разі відсутності домовленості між батьками щодо обов`язку утримувати дитину, такий обов`язок реалізовується на підставі рішення суду шляхом стягнення аліментів.

В матеріалах справи наявна копія виданої Іллінецьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області довідки про розмір аліментів від 16.02.2023 за №1940/22.2, якою засвідчено факт стягнення з позивача за виконавчим листом №131/219/18, який видано 26.02.2018, щомісячно на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що на утриманні позивача перебуває троє неповнолітніх дітей віком до 18 років, що надає останньому право на звільнення з військової служби в період воєнного часу на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.

В силу вимог пункту 233 розділу ХІІ Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170), яка визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.

Підпунктом 1 пункту 1.5 Інструкції №170 визначено, що для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються:

1) Подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16): на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу щодо: призначення на посади; переміщення; звільнення з військової служби; залишення на військовій службі понад граничний вік; прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи місцевих рад у разі обрання їх на виборні посади, на яких вони працюватимуть на постійній основі, із залишенням на військовій службі; направлення до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, розвідувальних органів та державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, а також Державної спеціальної служби зв`язку та захисту інформації України (далі - інших військових формувань) для дальшого проходження військової служби з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України; на військовослужбовців військової служби за контрактом щодо: направлення у складі військових підрозділів для участі у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки як національний контингент, як національний персонал, що не входить до складу національного контингенту, до багатонаціональних органів військового управління, до закордонних дипломатичних установ України й інших міжнародних організацій; відрядження до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів.

Пунктом 14.10 розділу ХІV Інструкції №170, серед іншого регламентовано, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Звідси слідує, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Суд зазначає, що матеріалами справи містять беззаперечні докази того, що на час звернення позивача із рапортом до відповідача про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, в розпорядженні останнього знаходились оригінали документів, які засвідчували перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

При цьому, з наданого представником військової частини НОМЕР_1 відзиву на позовну заяву слідує, що відповідач також був обізнаний про сімейний стан позивача та про те, що в останнього народилось троє дітей, які на час звернення із рапортом про звільнення не досягли 18 років.

Окрім того, з буквального змісту абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 вбачається, що умовою звільнення з військової служби через сімейні обставини є наявність оригіналів підтверджуючих документів. Термін наявність не свідчить про необхідність приєднання таких оригіналів безпосередньо до звернення військовослужбовця з проханням про звільнення.

Необхідно врахувати, що свідоцтво про народження видається в одному екземплярі і є документом, що засвідчує факт реєстрації народження дитини та підтверджує громадянство України особи віком до 16 років. У разі необхідності пред`явлення його оригіналу такий надається виключно для огляду, а не вилучається шляхом подання його до заяви (клопотання).

Таким чином, суд вважає, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження наявності обставин для реалізації ним права на звільнення зі служби в період воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 3543-XII.

Згідно із пунктом 12.1 розділу ХІІ Інструкції №170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

В силу вимог підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Суд відмічає, що враховуючи отримані зі сторони позивача пояснення щодо неможливості самостійно надати суду рапорт від 30.03.2023 із доданими до нього документами, ухвалою від 03.11.2023 було витребувано в відповідачів, окрім іншого, належним чином завірені копії рапорту (клопотання) ОСОБА_1 від 30.03.2023 про звільнення з військової служби з підстав визначених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з додатками.

Окремо, в військової частини НОМЕР_2 витребувано належним чином засвідчені копії: документів, на підставі яких ОСОБА_1 зарахований до списків військової частини НОМЕР_2 ; матеріали на солдата ОСОБА_1 на 18 арк., які згідно супровідного листа т.в.о. начальника управління персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 від 18.04.2023 за вих. №2393/5/2/630 надіслані командиру військової частини НОМЕР_2 .

На виконання вимог ухвали суду від 03.11.2023 представник військової частини НОМЕР_1 повідомив суду, що рапорт позивача від 30.03.2023 про звільнення з військової служби з доданими до нього документами відсутній у військової частини НОМЕР_1 , оскільки матеріали щодо звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 після їх розгляду були повернені на адресу Військової частини НОМЕР_2 без реалізації згідно з супровідним листом від 18.04.2023 №2393/5/2/630.

З отриманої від представника відповідача 1 інформації слідує висновок, що первинно матеріали про звільнення позивача з військової служби (в тому числі рапорт від 30.03.2023) надійшли на адресу військової частини НОМЕР_1 саме від військової частини НОМЕР_2 , адже були повернуті (таке формулювання передбачає попереднє звернення юридичної особи) на адресу останньої без реалізації.

В контексті отриманої від представника відповідача 1 інформації слід зазначити, що у разі звернення позивача із рапортом про звільнення безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 , такий рапорт мав бути повернутий безпосередньо особі яка його подала. Разом з тим, матеріали на солдата ОСОБА_1 були повернуті командиру військовій частини НОМЕР_2 , з чого слідує висновок про те, що позивачем було дотримано процедури подання рапорту про звільнення.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку саме Військова частина НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_2 та Військова частина НОМЕР_3 в межах даної адміністративної справи виступають в ролі суб`єктів владних повноважень та саме на останніх покладено обов`язок доводити правомірність вчинених дій та прийнятих рішень.

Відповідний обов`язок регламентовано ст. 77 КАС України, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, суд відмічає, що за наявності в позивача підтверджуючих документів його соціального статусу (перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років), відповідачі у поданих до суду відзивах фактично перекладають обов`язок доказування правомірності вчинених ними дій на військовослужбовця, покликаючись на наявність процедурних порушень допущених останнім при поданні рапорту.

При цьому, військовою частиною НОМЕР_2 взагалі не надано суду як відзиву на позовну заяву, так і витребуваних судом доказів, не повідомлено про неможливість їх надання, що, в силу положень ч. 4 ст. 159 КАС України, суд кваліфікує як визнання позову.

Звідси слідує, що рапорт, в розумінні підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008, подано позивачем належній особі.

Докази прийняття рішення за результатом розгляду рапорту позивача від 30.03.2023 матеріали справи не містять, відповідачами про існування такого суду не повідомлено. При цьому, доданий до матеріалів справи супровідний лист від 18.04.2023 за №2393/5/2/630 не може вважатись рішенням суб`єкта владних повноважень, адже лише засвідчує факт повернення матеріалів, що перебували на розгляді. При цьому, сам зміст такого супровідного листа лише дає підстави для формування припущень щодо ставлення керівництва військової частини НОМЕР_1 до змісту отриманих від військової частини НОМЕР_2 матеріалів, зокрема, на солдата ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд вважає протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 30.03.2023 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дій, суд відмічає таке.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Оскільки відповідачем протиправно не було прийнято жодного рішення за результатами розгляду рапорту позивача (доказів прийняття такого рішення відповідачами суду не надано та не повідомлено про його прийняття), суд вважає, що належним захистом порушеного права позивача є зобов`язання військову частину у складі та підпорядкуванні якої знаходиться військова частина НОМЕР_2 розглянути питання про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення.

З отриманих від представника військової частини НОМЕР_1 пояснень, які наведено у поданому до суду клопотанні від 11.11.2023, військова частина НОМЕР_2 з 01.08.2023 перебуває у складі та у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_3 . Наведене не заперечувалось представником військової частини НОМЕР_3 у поданому до суду 30.11.2023 відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_2 передати на розгляд військовій частині НОМЕР_3 , отримані від військової частини НОМЕР_1 згідно супровідного листа від 18.04.2023 за №2393/5/2/630 матеріали на солдата ОСОБА_1 на 18 арк. у 1 прим.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 розглянути питання про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" задоволенню не підлягають як передчасні, оскільки відповідачем ще не було прийнято жодного рішення за результатом розгляду рапорта позивача, внаслідок чого відсутні підстави вважати що права позивача будуть порушені в цій частині.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог 2 другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд наголошує, що доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідачі суду не надали, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 30.03.2023 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 передати на розгляд військовій частині НОМЕР_3 , отримані від військової частини НОМЕР_1 згідно супровідного листа від 18.04.2023 за №2393/5/2/630, матеріали на солдата ОСОБА_1 на 18 арк. у 1 прим.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 розглянути питання про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення, з урахуванням висновків наведених у мотивувальній частині рішення суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 )

Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 )

Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 )

Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна