Справа № 620/10872/23
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року Чернігів Справа № 620/10872/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Шукай К.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Салій О.О.,

представника відповідача Щави Р.П.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та скасування наказів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати незаконними та скасувати висновки службового розслідування, проведеного з оформленням Актом службового розслідування затвердженого командиром військової частини 30.01.2023 в частині наявності в діях позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.402, 403 Кримінального кодексу України та виданий на його затвердження наказ від 30.01.2023 №48;

визнати незаконними та скасувати висновки службового розслідування, проведеного з оформленням Актом проведення службового розслідування затвердженого 16.03.2023 та видані на призначення та затвердження службового розслідування наказ від 22.02.2023 №83 та від 21.03.2023 №121;

зобов`язати відповідача призначити та провести службове розслідування за рапортом позивача від 20.02.2023 щодо отримання позивачем 30.12.2022 травми під час виконання обов`язку по захисту Батьківщини в порядку, визначеному Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він не мав можливості виконати наказ про перехід у підпорядкування командира механізованого батальйону взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки (зі штатною зброєю, боєприпасами), увійти у взаємодію з командиром механізованого 17 ї ОТБр, оскільки під час виконання чергового бойового завдання 30.12.2022 він виносив пораненого військовослужбовця з поля бою і відчув різкий біль у попереку, що в подальшому призвело до погіршення стану здоров`я. Під час виконання обов`язків по захисту Батьківщини у 2014 - 2015 ним була отримана травма хребта. Перенавантаження хребта 30.12.2022 призвело до загострення цієї травми. Втім, попри наведене, відповідач дійшов висновку, що позивач відмовився від виконання бойового розпорядження. Також вказує, що службове розслідування за рапортом позивача повинно було бути призначеним та проводиться згідно з нормами Інструкції №332.

Суд ухвалою від 22.08.2023 поновив строк звернення до суду та відкрив провадження у справі, призначивши її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача, у встановлений судом строк, подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, зазначив, що з моменту зарахування позивача до особового складу в/ч звернень, скарг на стан здоров`я та будь-яких документи не надходило. Перше звернення від позивача зі скаргами на стан здоров`я надійшло лише 30.12.2022. При цьому, інформація про проходження ВЛК та підтверджуючі документи позивачем були надані лише під час проведення службового розслідування відповідно поданого 20.02.2023 рапорту. Відповідач вважає, що позивач при виконанні обов`язків військовослужбовця безвідповідально поставився до виконання своїх обов`язків та виконання наказів в умовах воєнного часу та порушив вимоги Конституції України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Також зазначає, що чітко прослідковується причинний зв`язок між діями позивача та подією, що трапилась, адже саме дії позивача, що полягали в обізнаній та завчасно спланованій відмові виконати наказ командира про виконання бойового розпорядження (в умовах військового стану, в зоні бойових дій) з метою повністю ухилитися від несення військової служби, з використанням для досягнення мети прихованих медичних документів. Позивач протизаконно відмовився виконати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України в місці виконання бойового наказу, перебування підрозділу у безпосередньому зіткненні з противником, в районі м. Соледар, де відбувається, озброєне зіткнення з противником, що призвело до вчинення ним умисного правопорушення.

Щодо необхідності використання Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України» №332 від 27.10.2021, наголосив, що ця Інструкція поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил. На думку відповідача, випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців внаслідок бойових уражень або дій з боку противника є бойовими людськими втратами і обліку як нещасні випадки не підлягають.

При цьому, погіршення стану здоров`я позивача 30.12.2022 не є нещасним випадком, а тому не підлягає розслідуванню відповідно до наказу МОУ №332 від 27.10.2021 «Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України».

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті спору.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні вимог просив відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) (по стройовій частині) від 29.03.2022 №40, позивача - штаб-сержанта ОСОБА_1 , призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3стрілецького взводу 4 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків частини та поставлено на всі види забезпечення (а.с.110).

Позивачем було отримано бойове розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №32 від 29.12.2022 (а.с.155), яке належало виконати до 05.01.2023.

Виконати його позивач не зміг, оскільки, як зазначає ОСОБА_1 , під час виконання чергового бойового завдання 30.12.2022 він виносив пораненого військовослужбовця з поля бою і відчув різкий біль у попереку, що в подальшому призвело до погіршення стану здоров`я.

Враховуючи наведене, позивач звернувся зі скаргою на стан здоров`я 30.12.2022, що підтверджується довідкою медичної служби в/ч НОМЕР_1 (довідка від 14.09.2023 №3721 (а.с.110).

У подальшому, позивача було оглянуто спеціалістом і зроблені відповідні призначення, що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 08.01.2023 (а.с.20) та за рапортом начальника медичної служби - начальника медичного пункту лейтенанта медичної служби, ОСОБА_2 видано наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 11.01.2023 №11 (а.с.21), яким позивача відправлено на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 , де позивач перебував з 12.01.2023 по 24.01.2023 з діагнозом: «Хронічний дискогенний попереково - крижовий радикуліт виражений больовий синдром, загострення» (а.с.22).

В подальшому позивач був направлений до Київського Національного військово - медичного клінічного центру «ГВКГ» для ретельної консультації з проведенням МРТ дослідження, за результатами якого був направлений для подальшої госпіталізації за територіальним принципом до м.Ніжина і з 09.02.2023 по 27.02.2023 продовжив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Ніжинської центральної міської лікарні з діагнозом: «Поширений остеохондроз з переважним ураженням грудного відділу хребта, цервікальні протрузії дисків Th4 - Th5; Th6 - Th7; ангіома Thl 1 хребця, в формі стійкої помірно вираженої торакалгії. Остеохондроза поперекового відділу хребта з параартекулярною, синовіальною внутрішньоканальною кістою фасеткового суглобу сегмента L4 - L5 праворуч, деформацією дурального мішка. Помірно вираженою люмбалгією, мязевотонічними розладами, затяжний перебіг, стійкий больвий синдром. ПФХ II ст. Підгострий легаментит зовнішньої поверхні IV го. пояснофалангового суглоба лівої кисті. ХОЗЛ - група В1, в стадії нестійкої реміссії» (а.с.23, 24-26, 28).

При цьому, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.01.2023 №14 було призначено комісію, якій доручено провести службове розслідування з метою уточнення причин і умов які призвели до відмови 17 (сімнадцяти) військовослужбовців РВП в/ч НОМЕР_1 від виконання бойового наказу наданого у бойовому розпорядженні 17 ОТБР. За результатами службового розслідування складено акт від 30.01.2023, копія якого додається.

Як слідує з акту, під час доведення до особового складу завдання згідно отриманого бойового розпорядження про заняття РВП визначених в ньому позицій близько 05.01.2023 сімнадцять військовослужбовців відмовились виконувати бойовий наказ, в тому числі і позивач.

Відповідно до висновку до акту результатів проведення службового розслідування від 30.01.2023, комісія пропонувала службове розслідування вважати завершеним; вважати, що військовослужбовці відмовилися від виконання бойового розпорядження, зокрема, штаб-сержант ОСОБА_3 ; військовослужбовців які відмовилися від виконання наказу за станом здоров`я, направити на ВЛК для визначення їх придатності до військової служби; з врахуванням наявності в діях військовослужбовців ознак кримінальних правопорушень, передбачених статтями 402, 403 КК України, акт та матеріали службового розслідування направити до Чернігівського зонального відділу військової служби правопорядку, Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, в/ч НОМЕР_1 , Територіальне Управління ДБР розташоване у м. Києві.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2023 №48 «Про результати проведення службового розслідування за фактом відмови 17 військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 від виконання бойового наказу №32 від 29.12.2022», затверджено результати службового розслідування та вважається розслідування закінченим; факти відмови від виконання бойового наказу вважати підтвердженими; за відмову від виконання наказу не нараховувати та не виплачувати грошове забезпечення, в тому числі, головному сержанту командиру відділення штаб-сержанту ОСОБА_1 ; військовослужбовців, які відмовились від виконання наказу за станом здоров`я, направити на ВЛК для визначення їх придатності до військової служби, матеріали службового розслідування направити до Чернігівського зонального відділу військової служби правопорядку, Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, в/ч НОМЕР_1 , Територіальне Управління ДБР розташоване у місті Києві.

Судом також встановлено, що 20.02.2023 позивач звернувся з письмовим рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за фактом отримання ним травми хребта 30.12.2022 під час виконання бойового наказу згідно БР від 29.12.2022 №32.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 22.02.2023 №83 «Про призначення службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержантом - командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб- сержантом ОСОБА_4 » було призначено службове розслідування. Проведення службового розслідування доручено офіцеру групи планування в/ч НОМЕР_1 старшому лейтенанту ОСОБА_5 .

За результатами службового розслідування складено Акт проведення службового розслідування, який затверджено 16.03.2023 командиром в/ч НОМЕР_1 . За результатами службового розслідування видано наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 21.03.2023 №121 «Про результати службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержантом - командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом ОСОБА_4 », відповідно до якого, в ході проведення службового розслідування підтверджено факт погіршення стану здоров`я у поперековому відділі хребта у штаб - сержанта ОСОБА_6 ; вважати, що погіршення стану здоров`я поперекового відділу хребта штаб-сержанта ОСОБА_6 відбулося через загострення старої травми та не пов`язано з виконанням ним бойового завдання поблизу м. Соледар 30.12.2022; вважати розслідування завершеним; факти викладені в рапорті головного сержанта - командира протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового зводу РВП штаб-сержанта ОСОБА_6 вважати не підтвердженими.

Позивач вважає, що накази командира в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2023 №48 «Про результати службового розслідування за фактом відмови 17 військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 від виконання бойового наказу №32 від 29.12.2022» та від 22.02.2023 №83 «Про призначення службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержантом - командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом ОСОБА_4 » та від 21.03.2023 №121 «Про результати службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержантом-командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом ОСОБА_4 » є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ч.1 ст.85 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок №608).

Згідно з п.1 розділу II Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За приписами п.1, 5, 6 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини. Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Згідно з п.2 розділу VI Порядку №608, наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник). У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Оцінюючи дії відповідача під час проведення службового розслідування, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

Принцип правової визначеності (певності) загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін передбачено законом передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін передбачено законом має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Також у рішенні в справі «The Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку.

При цьому ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Як встановлено судом, причину неможливості виконання позивачем бойового розпорядження він зазначає погіршення стану здоров`я та перебування його на іншій посаді (виконуючий обов`язки головного сержанта роти вогневої підтримки).

Зазначені обставини в ході проведення службового розслідування не перевірялися, оцінка стану здоров`я позивача на придатність до виконання службових обов`язків не проводилася, медичний висновок не надавався.

У подальшому, у період з 12.01.2023 по 24.01.2023 позивач проходив лікування у шпиталі військової частини НОМЕР_2 та отримав виписний епікриз від 24.01.2023 №183 з діагнозом «Хронічний дискогенний попереково-крижовий радикуліт виражений больовий синдром», а з 09.02.2023 по 27.02.2023 проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Ніжинської центральної міської лікарні ім.М.Галицького та отримав виписний епікриз від 27.02.2023 №1445 з діагнозом: «Поширений остеохондроз з переважним ураженням грудного відділу хребта, цервікальні протрузїї дисків Th4 - Th5; Th6 - Th7; ангіома Thl 1 хребця, в формі стійкої помірно вираженої торакалгії. Остеохондроза поперекового відділу хребта з параартекулярною, синовіальною внутрішньоканальною кістою фасеткового суглобу сегмента L4 - L5 праворуч, деформацією дурального мішка. Помірно вираженою люмбалгією, мязевотонічними розладами, затяжний перебіг, стійкий больвий синдром. ПФХ II ст. Підгострий легаментит зовнішньої поверхні IV го. пояснофалангового суглоба лівої кисті. ХОЗЛ - група В1, в стадії нестійкої реміссії», що підтверджується відповідними виписками, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, судом встановлено, що позивач 30.12.2022 звертався зі скаргою на стан здоров`я, що підтверджується довідкою медичної служби в/ч НОМЕР_1 (довідка від 14.09.2023 №3721 а.с.110).

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський Суд з прав людини наголосив, що «... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001)».

Суд зауважує, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини вироблено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31.07.2008, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22.11.1995, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21.07.2011, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 02.12.2010).

Крім того, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі «Волохи проти України» від 02.11.2006, рішення у справі «Malone v. United Kindom» від 02.08.1984).

Таким чином, суд вважає, що під час проведення службового розслідування відповідачем використано формалізований підхід до встановлення дійсних обставин подій, а оскаржуваний наказ від 30.01.2023 №48 прийнятий не на підставах, та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.

Щодо наказу від 21.03.2023 №121, суд зазначає наступне.

За фактом звернення позивача з рапортом було призначено службове розслідування, яке проводилося відповідно до вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок №608).

Відповідно до пункту 1 розділу 1 Порядку №608, цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Відповідно до Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

З аналізу наведених вище норм Порядку №608 вбачається, що розслідування призначається виключно в межах розгляду питання про порушення військовослужбовцями Збройних Сил України військової дисципліни та громадського порядку, а підставою для проведення службового розслідування може бути тільки необхідність перевірки порушення військовослужбовцем дисципліни та можливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Втім, підставою для проведення службового розслідування за рапортом позивача було отримання травми при виконанні службових обов`язків по захисту Батьківщини, з огляду на що, застосування Порядку №608, на думку суду, вбачається неможливим.

Суд звертає увагу, що Наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332, затверджено Інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України (далі - Інструкція №332).

Ця Інструкція визначає процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту (у тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті зі встановленням зв`язку з виконанням обов`язків військової служби і аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, Державній спеціальній службі транспорту (далі - військові частини).

Ця Інструкція поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил.

Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців внаслідок бойових уражень або дій з боку противника є бойовими людськими втратами і обліку як нещасні випадки не підлягають.

Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців, що сталися в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил, але не пов`язані з бойовими ураженнями або діями з боку противника, розслідуються згідно з вимогами цієї Інструкції.

Порівнюючи правову природу суті службового розслідування, яке проводиться в порядку дисциплінарного провадження та спеціального розслідування нещасних випадків, а саме в результаті проведення спеціального розслідування нещасного випадку, суд наголошує, що відповідна комісія наділена повноваженнями встановлювати обставини і причини отримання травми військовослужбовцем.

Надаючи оцінку наведеним у заявах по суті спору доводам сторін, суд звертає увагу, що як вбачається зі свідоцтва про хворобу від 27.03.2015 №140 (а.с.15), 29.08.2014 під час виконання бойового завдання по забезпеченню доставки боєприпасів в зоні АТО при черговому обстрілі в районі с.Весела Тарасівка Луганської області, позивач отримав травму поперекового відділу хребта, в результаті чого травму, а саме посттравматичний обмежений остеохондроз грудного та поперекового відділу хребта з грижею міжхребцевого диску L4 - L5, з помірним порушенням функції. Посттравматичний хронічний попереково-крижовий радикуліт з переважним ураженням корінця L4 - L5 ліворуч, з незначним порушенням функції, фаза ремісії, визнано такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Наведене також підтверджується Витягом з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24.03.2015 №1068 (а.с.16).

При цьому судом встановлено, що 20.02.2023 перебуваючи на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Ніжинської центральної міської лікарні ім.М.Галицького позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про призначення службового розслідування в якому вказав, як підставу для проведення службового розслідування отримання ним травми хребта під час виконання бойового завдання 30.12.2022. Отримання травми обумовлено тим, що він виносив пораненого військовослужбовця з поля бою і відчув різкий біль у попереку, що в подальшому призвело до погіршення стану здоров`я.

Таким чином, суд вважає помилковими міркування відповідача про неможливість застосування Інструкції №332, оскільки травма, про яку зазначає позивач була отримана ним в районі ведення бойових дій, але не пов`язана з бойовими ураженнями або діями з боку противника.

Доказів на спростування зазначених у рапорті обставин, відповідач суду не надав.

З огляду на наведене, суд вважає наказ Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 №121 «Про результати службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержант-командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом ОСОБА_4 » протиправним та таким, що підлягає скасуванню. А тому, як наслідок, відповідача слід зобов`язати призначити та провести службове розслідування за рапортом ОСОБА_1 від 20.02.2023 щодо отримання ним 30.12.2022 травми під час виконання обов`язку по захисту Батьківщини в порядку, визначеному Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332.

Щодо вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 22.02.2023 №83 «Про призначення службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержантом - командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом Андрієм Гомолякою», суд зазначає, наступне.

Звернення до суду у правовій державі є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб від можливих порушень з боку адміністративних органів. Конституція України у частині другій статті 55 гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

При цьому, згідно з принципом диспозитивності, закріпленим статтею 9 КАС України, позивач сам вирішує, чи звертатися йому до суду з позовом, самостійно визначає зміст і обсяг позовних вимог, і користується при цьому повною свободою у межах визначених процесуальним законом механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для реалізації його прав.

Види позовів дефіновано у статті 5 КАС України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта (пункт 2 частини першої цієї статті).

Способи захисту порушеного права особи унормовані статтею 245 КАС України, якою чітко визначені повноваження суду при вирішенні різних категорій справ. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково, чи відмовити у його задоволенні повністю або частково. Відповідно до приписів частини другої цієї статті, у разі задоволення обумовленого позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, це нормативно врегульоване позитивне право, яке має чітко визначений зміст і обсяг у теоретичному і практичному вимірах, законодавчо визначену процедуру (механізм) його здійснення особою та закріплені на рівні Основного закону гарантії його реалізації, і таке право генерує обов`язок держави в особі органу правосуддя розглянути таку адміністративну справу не інакше як за позовною вимогою, поданою відповідно до процесуального кодексу, в межах позовних вимог, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою їх надано. Суд може вийти за межі позовних вимог виключно з метою більш ефективного захисту порушеного права особи, проте, як незалежний орган, у жодному випадку не може ініціювати провадження, втручатися у порядок формування вимог чи підміняти своїм владним розпорядчим актом волю особи, що звернулася до суду.

При цьому, суд зазначає, що визначальною ознакою будь-якого індивідуального акта поряд з тим, що він стосується прав або інтересів визначеної в акті особи, є й те, що його дія вичерпується виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 Кодексу). Тобто те, що індивідуальний акт може бути вичерпаний виконанням, закладено законодавцем у саму його дефініцію, як одну з найістотніших ознак його правової природи.

Сама норма пункту 2 частини першої статті 5 КАС України не розрізняє індивідуальні акти, що підлягають оскарженню, на ті, що мають обтяжувальну дію щодо особи на час звернення до суду, і ті, що її вже вичерпали. Жодна інша норма національного законодавства теж не містить обмеження права особи на звернення до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування такого, що вже реалізований, індивідуального акта, та не обмежує (звужує) повноважень суду щодо розгляду і вирішення адміністративної справи з огляду на таку ознаку.

Зазвичай особа звертається до суду саме через порушення її прав уже внаслідок (після) такого застосування, адже нереалізований акт не тягне для особи жодних правових наслідків і не може бути скасований на майбутнє.

В той же час, вимога позивача про визнання протиправним та скасування наказу від 22.02.2023 №83 «Про призначення службового розслідування», в даному випадку, знаходить своє відображення у вимозі про зобов`язання відповідача призначити та провести службове розслідування за рапортом від 20.02.2023 щодо отримання ним 30.12.2022 травми під час виконання обов`язку по захисту Батьківщини в порядку, визначеному Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332, оскільки предметом спору в даному випадку, є порядок проведення службового розслідування, що має дійсний вплив на права, обов`язки і інтереси позивача, в той час, як наказ від 22.02.2023 №83, який є реалізованим, для позивача таких наслідків не створює.

З наведеного вище можна дійти висновку, що надання судом правової оцінки наказу від 22.02.2023 №83 окремого окреслення рішенням суду не потребує, а отже у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання незаконними та скасування висновків службового розслідування, проведеного з оформленням Актом службового розслідування, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 30.01.2023 і проведеного з оформленням Актом проведення службового розслідування, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 16.03.2023, оскільки останні жодних правових наслідків для позивача не створюють.

Щодо акту та його висновків варто вказати, шо сам акт не є рішенням (актом індивідуальної дії) в розумінні КАСУ, а є лише носієм інформації, встановленої під час здійснення службового розслідування. Наявність акта перевірки чи включення до його змісту певних висновків самі собою не створюють жодних перешкод для нормальної реалізації позивачем його прав або обов`язків, а отже і не зумовлюють наявність порушень у реалізації охоронюваних законом інтересів особи. Акт і його висновки не є правовим документом, який встановлює відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18).

Застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Суд зазначає, що порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

З наведеного слідує, що скасування наказу, прийнятого на підставі Акту службового розслідування та його висновків, є достатнім способом захисту порушено права.

У справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; від 27.09.2001, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A №303-A; від 09.12.1994; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п.30, від 27.09.2001). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та скасування наказів - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2023 №48 «Про результати проведення службового розслідування за фактом відмови військовослужбовців від виконання бойового наказу», в частині, що стосується штаб-сержанта ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 №121 «Про результати службового розслідування за фактом отримання травми хребта головним сержант-командиром протитанкового відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу РВП штаб-сержантом Андрієм Гомолякою».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 призначити та провести службове розслідування за рапортом ОСОБА_1 від 20.02.2023 щодо отримання ним 30.12.2022 травми під час виконання обов`язку по захисту Батьківщини в порядку, визначеному Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення суду складено 05.12.2023.

Суддя Л.О. Житняк