Справа № 160/16996/23
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2023-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсійних виплат;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити пенсійні виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виплачувати пенсію починаючи з моменту звернення з заявою про призначення пенсійних виплат, а саме з 06.02.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перебувала на обліку у Відділі ПФ РФ по Воронезькій області та отримувала пенсію за віком. До 01 січня 2022 року регулярно отримувала пенсійні виплати з РФ переказами через банківську установу, оскільки є громадянкою РФ, яка має посвідку на постійне проживання в Україні. Проте, у зв`язку із обов?язком переходу на національні платіжні системи РФ та фактичним не проживанням на території РФ, позивачу припинено виплату та нарахування пенсії. Після початку повномасштабної агресії РФ проти України позивач втратила можливість отримувати пенсійні виплати з РФ, залишившись без засобів до існування. Звернувшись листом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з приводу переведення її пенсії з РФ до України та призначення їй пенсії в Україні, позивач отримувала відповідь про те, що у зв`язку із збройною агресією РФ, листування з останньою припинено, та за умови надання до ПФУ пенсійної справи та довідки-атестата про припинення виплати пенсії на території РФ, буде розглянуто питання щодо продовження виплати пенсії за нормами пенсійного законодавства України. Незважаючи на надану до органів ПФУ відповідь від органів ПФ РФ про припинення пенсійних виплат, пенсію за нормами пенсійного законодавства України позивачу не призначено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Письмовий відзив на позов ОСОБА_1 від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на адресу суду не надходив.
За приписами ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно зі ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За викладених обставин, відповідно до вимог ст.ст. 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянкою Росії, яка в 2005 році приїхала в Україну та має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .
Пенсійний фонд Російської федерації листом № Р-9579-14.9078 від 29.12.2021 року повідомив ОСОБА_1 про наступне. Клієнтською службою в Росошанскому районі проведена перевірка факту проживання ОСОБА_1 за місцем отримання пенсії ( АДРЕСА_2 ). В результаті встановлено, що за місцем отримання пенсії позивач не проживає. Будинок в нежитловому стані, в будинку ніхто не мешкає, що узгоджується зі зверненням ОСОБА_1 , в якому зазначено, що вона мешкає в Україні. У відповідності з Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, учасником якого є Україна, пенсійне забезпечення держав цієї Угоди, відбувається за законодавством держави, на території якого вони проживають. При переселенні пенсіонера з території однієї держави на територію іншої держави виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється. Виплата пенсії громадянам на території Російської Федерації може продовжуватися у випадку надання документа, виданого компетентними органами відповідної держави, про відсутність у них права на пенсію за законодавством і лише до виникнення такого права. На підставі викладеного, виплата пенсії позивачеві призупинена з 01.01.2022 року. Для вирішення питання про подальшу виплату пенсії позивачу необхідно звернутися до територіального органу України, що здійснює пенсійне забезпечення.
Позивач, не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати їй пенсії в Україні, звернулась до суду за захистом своїх прав.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадянам на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
За приписами частини 1 статті 1 Закону №1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 р. (далі - Закон № 1058-ІV).
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно частини 1 статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
За умовами частини 2 статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
14.01.1993 було підписано Угоду між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, згідно статті 7 якої, питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до статті 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року при переселенні пенсіонера в межах держав-учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія такого ж виду передбачена законодавством держави з новим місцем проживання пенсіонера.
За приписами пункту 1.2 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі - посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.
Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
Приписами пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).
Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
Згідно пункт 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Аналіз наведених вище норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що для отримання пенсії за новим місцем проживання, пенсіонер має подати до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації) заяву про призначення пенсії із долученням до неї певного переліку документів, та заяву на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
У свою чергу, пенсійний орган видає заявнику розписку із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів.
Таким чином, реалізація права на отримання пенсійної виплати в територіальному органі Пенсійного фонду України, можлива за умови дотримання порядку звернення до ПФУ з відповідними заявами.
Суд зазначає, що позивачем не оскаржується питання розгляду її заяви від 29.11.2022 року, про яку вказано у листі позивача № 7464-4309/р-01/8-0400/23 від 03.03.2023 року.
Разом з тим, доказів того, що 06.02.2023 року позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії та надала відповідний пакет документів, суду не надано, а з наявних у справі доказів вбачається, що позивач 06.02.2023 року надала до ПФУ звернення з питання призначення пенсії, за результатом розгляду якого їй надано відповідь.
Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні пенсії, у якості підстав для задоволення позовних вимог надає лист ПФ РФ та лист ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, які містять інформацію щодо попереднього листування ОСОБА_1 з відповідними органами, проте не містять доказів про звернення позивача до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у порядку та спосіб, що визначені Порядком № 22-1.
Водночас, відсутність доказів належного звернення позивача із заявою про призначення пенсії та заявою на запит пенсійної справи за новим місцем проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, є перешкодою для виконання відповідним органом Пенсійного фонду покладеного на нього обов`язку.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи із заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини, на яких грунтуються її доводи, а тому заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна