Справа № 420/16386/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/16386/23

Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ) та просив: визнати протиправними дії ВЧ щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час воєнного стану: у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років, оформлену листом ВЧ від 09 червня 2023 року №1165; зобов`язати ВЧ звільнити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час воєнного стану: у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років на підставі рапорту останнього від 09 травня 2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є батьком неповнолітньої дитини, яка перебуває на його повному утриманні та проживає з ним. Так, він самостійно виховує доньку ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.02.2023 року у справі №495/894/23. ОСОБА_1 зазначив, що звернувшись до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», він отримав протиправну відмову у задоволенні рапорту про звільнення, у зв`язку з чим звернувся до суду з даною позовною заявою за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що з 08.04.2022 року ОСОБА_1 проходить службу за призовом під час мобілізації на особливий період у ВЧ, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 26.04.2023 року №409.

Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.02.2023 року у справі № 495/894/23, задоволено в повному обсязі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 04.11.2011 року у виконавчому комітеті Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №34. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відібрано малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 ..

Згідно довідки №421 від 20.03.2023 року, виданої виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради, вбачається, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , згідно акту обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради №9 від 17.03.2023 р.

Крім цього, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24.04.2023 року по справі №495/894/23 роз`яснено вказане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 року по справі №495/894/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, та зазначено, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 року по справі №495/894/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, є підтвердженням факту того, що ОСОБА_1 самостійно займається вихованням малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_3 ..

Також встановлено, що 09.05.2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира інженерної роти ВЧ рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу одинадцятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 2232-ХІІ від 25.03.92р. Підстава: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, що в даному випадку підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 р., справа №495/894/23 та ухвалою суду про роз`яснення судового рішення від 24.04.2023 р. по справі № 495/894/23, № провадження 2-р/495/39/23.

До рапорту додано такі документи: копія паспорта; копія нотаріально засвідченого свідоцтва про народження дитини; довідка Старокозацької сільської ради; копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 р. по справі №495/894/23; ухвала про роз`яснення судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2023 р. за №495/894/23, № провадження 2-р/495/894/23.

19.06.2023 року листом №1165 ВЧ повідомлено позивачу про відмову у задоволенні рапорту у зв`язку з відсутністю підтверджень факту самостійного виховання дитини. Підстав для звільнення з військової служби у запас відповідно до п.2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «г» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці, не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з самостійним виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років, немає.

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що належних, достатніх, допустимих доказів на підтвердження утримання дитини лише самим батьком, окрім копії паспорта, копії свідоцтва про народження дитини, копії довідки Старокозацької сільської ради про спільне проживання, копії рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 р. по справі №495/894/23, копії ухвали про роз`яснення судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2023 р. за № 495/894/23, № провадження 2-р/495/894/23, доданих до рапорту від 09.05.2023 року, матеріали справи не містять.

Також судом зазначено, що за встановлених та досліджених фактичних обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії відповідача ВЧ щодо не надання згоди позивачу на його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», є правомірними, та, як наслідок, законодавчо передбачені підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - відсутні.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Преамбулою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон) визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Положеннями статті 1 Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону).

Так, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року (Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб та продовжено і надалі) на території України було введено воєнний стан.

Положення статті 26 Закону регламентують питання звільнення з військової служби, зокрема, і під час воєнного стану.

Так, підпунктом «г» п.2 ч.4 вказаної статті визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, якщо такі військовослужбовці самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

З матеіалів справи вбачається, що звертаючись 09.05.2023 року до командира інженерної роти ВЧ з рапортом про звільнення з військової служби та в подальшому обгрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, а саме - доньку ОСОБА_2 .

На підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років позивач посилався на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.02.2023 року у справі №495/894/23, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24.04.2023 року по справі №495/894/23, якою роз`яснено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 року по справі №495/894/23, та довідку Старокозацької сільської ради №421 від 20 березня 2023 року.

Колегія суддів зазначає, що діюче законодавство України не містить чіткого та однозначного формулювання поняття самостійного виховання дитини.

Поряд з цим, у вказаному питанні колегія суддів враховує положення Сімейного кодексу України, який визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Так, положеннями статті 150, 153 - 155 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З аналізу наведеного вбачається, що самостійне виховання дитини, як таке, є процесом цілеспрямованого формування одним з батьків особистості дитини у відповідних умовах та на певних засадах, кінцевою метою якого є формування повноцінного члена суспільства у всіх його проявах, моральними цінностями якого є повага до прав та свобод інших людей, любов до своєї сім`ї та родини, народу, Батьківщини, тощо.

Так, матеріали справи містять довідку №421 від 20.03.2023 року, яка видана виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради, вбачається, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , згідно акта обстеження факту проживання на території Старокозацької сільської ради №9 від 17.03.2023 року.

Поряд з цим, вказана довідка не свідчить про факт виховання ОСОБА_2 лише батьком та більше того, прямо не свідчить про те, що матір вказаної дитини не проживає за вказаною адресою. Крім того, суд зазначає, що спільне проживання не є тотожнім самостійному вихованню дитини.

Також, справа містить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.02.2023 року у справі № 495/894/23, яким задоволено в повному обсязі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 04.11.2011 року у виконавчому комітеті Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №34. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 ; відібрано малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 ..

Крім того, у справі є ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24.04.2023 року по справі №495/894/23, якою роз`яснено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 року по справі №495/894/23 та вказано, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2023 року по справі №495/894/23 є підтвердженням факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно займається вихованням малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, суд зазначає, що хоча вказане рішення суду є доказом в межах даної справи, однак, на думку суду, не може бути єдиним доказом та повинно досліджуватись (рішення суду) з урахуванням іншої доказової бази та обставин. При цьому, з аналізу вказаного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду не вбачається зазначення відповідних матеріалів (а позивачем їх надано не було), на підставі яких апеляційний суд може дійти висновків, що позивач самостійно виховує доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, у вказаному рішенні зазначено, що відповідачка на теперішній час залишила доньку на позивача та переїхала до іншого населеного пункту з старшим сином, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню доньки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Поряд з цим, в межах даної справи позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, переїзду матері до іншого населеного пункту, а із вказаного рішення суду не вбачається, на підставі яких доказів суд дійшов такого висновку.

Не містить справа і будь-яких висновків щодо виховання батьками малолітньої ОСОБА_2 і органу опіки та піклування, який хоча і був залучений до розгляду справи №495/894/23, але рішення суду у цій справі не містять відомостей щодо правової позиції цього органу зі спирних питань.

Водночас, суд враховує положення статті 157 СК України, за якими той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При цьому, суд зазначає, що матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно не було позбавлено батьківських прав, що свідчить про тривання правового зв`язку між вказаними особами, тобто наявність у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прав та обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Разом з тим, в контексті виключно даної справи колегія суддів зазначає, що позивачем не надано достатньо доказів та не зазначено сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, за наявністю яких можна констатувати, що факт самостійного виховання позивачем доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 доведено поза розумним сумнівом.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук