Справа № 260/9678/23
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2023 року м. Ужгород№ 260/9678/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 листопада 2023 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), яким просить суд: "1. Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років; 2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років.".

10 листопада 2023 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, якою розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) викликом учасників справи.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача у даній справі було відмовлено.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що ним подано рапорт щодо звільнення його з військової служби на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов?язок та військову службу", відповідно до якого військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби в період дії воєнного стану у зв?язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. За результатами розгляду рапорту позивача, відповідачем надано відмову у звільненні останнього з військової служби. Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що за результатами розгляду заяви позивача останньому було відмовлено у звільненні зі служби з підстав того, що наданих ним документів недостатньо для підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років. Відповідач наголошує, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не впливає на обсяг прав та обов?язків батьків щодо виховання дитини. На переконання відповідача, лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Таким чином надані позивачем документи не доводять факт здійснення ним самостійного виховання дитини. З огляду на викладене відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 262 частиною 5 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 10 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року у справі № 308/12218/15-ц шлюб позивача та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 16).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/14583/22 від 13 квітня 2023 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 (а.с.а.с. 17-22)

Судом встановлено та не заперечується учасниками справ, що позивачем було подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 про звільнення з лав Збройних сил України у зв`язку з сімейними обставинами на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років.

У подальшому військовою частиною НОМЕР_2 було направлено клопотання Військовій частині НОМЕР_1 для прийняття відповідного рішення, оскільки відповідні накази по особовому складу належить до компетенції Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13).

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 30 вересня 2023 року №2512, який було зареєстровано у військовій частині НОМЕР_2 01 жовтня 2023 року відмовив у звільненні позивача у зв`язку з тим, що серед наведених документів в зверненні солдата ОСОБА_1 відсутні підтвердження самостійного виховання військовослужбовцем дитини віком до 18 років, а рішення Ужгородського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2023 року у справі № 308/14583 визначено місце проживання дитини разом з її батьком, але судом не визнано факт самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком. У зв`язку з чим, не має підстав для звільнення ОСОБА_1 відповідно до статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов?язок та військову службу" (а.с. 14).

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо не звільнення його з військової служби, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов?язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв?язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому (в т.ч. і наданий час) продовжено.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв?язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно із статтею 1 частиною 1, 2 Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов?язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до статті 2 частини 1 Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 2 пункту 6 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року у справі № 308/12218/15-ц шлюб позивача та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 16).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/14583/22 від 13 квітня 2023 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 (а.с.а.с. 17-22).

Позивачем було подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 про звільнення з лав Збройних сил України у зв`язку з сімейними обставинами на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років.

Так, згідно з статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 30 вересня 2023 року №2512, який було зареєстровано у військовій частині НОМЕР_2 01 жовтня 2023 року відмовив у звільненні позивача у зв`язку з тим, серед наведених документів в зверненні солдата ОСОБА_1 відсутні підтвердження самостійного виховання військовослужбовцем дитини віком до 18 років, а рішенням Ужгородського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2023 року у справі № 308/14583 визначене місце проживання дитини разом з її батьком, але судом не визнано факт самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 немає підстав для звільнення відповідно до статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (а.с. 14).

Оцінюючи підстави для відмови у задоволенні рапорту позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 11 частиною 3 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-ІІІ (далі по тексту - Закон України № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов?язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статті 15 частин 1 та 2 Закону України № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 141 частини 1, 2 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами статті 157 частини 1-3 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У постанові від 13 березня 2018 року за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом сформовано позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов?язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Таким чином, системний аналіз вказаних норм доводить, що рішення суду у справі № 308/14583/22 від 13 квітня 2023 року є неналежним підтвердженням факту самостійного виховання дитини батьком, водночас, безумовних доказів на підтвердження виховання дитини лише самим батьком, суду не надано.

У даному випадку, відсутні будь-які фактичні дані, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що, в свою чергу, свідчило б про необхідність самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років.

Також, суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття "самостійне виховання дітей одним з батьків".

Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 року № 693, містить визначення термінів "одинока мати" та "одинокий батько".

Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком;

одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Отже, виходячи з цього визначення, оскільки мати дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітніх дітей.

У свою чергу, розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу "одинокий батько", та як наслідок необхідність самостійного виховання ним дитини.

Відтак, проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов?язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, а тому розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, стягнення з матері аліментів не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дітей та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту "г" абзацу 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко