Справа № 280/7755/23
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 грудня 2023 року Справа № 280/7755/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В. розглянувши в письмовому проваджені за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2023 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції у Запорізькій області (далі по тексту - відповідач або ГУНПУ у Запорізькій області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток за 2020 та 2021 роки, а також за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпусток як учасника бойових дій у 2017 р., 2018 р. та 2022 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористані 10 (десять) діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористані 30 (тридцять) діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористані 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2017 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористані 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2018 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористані 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2022 рік.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Запорізькій області на посаді заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Запорізького районного управління поліції. Наказом ГУНП України в Запорізькій області від 07.10.2022 № 111о/с, він звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). Станом на день прийняття наказу відповідачем про звільнення його зі служби в поліції з ним не проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 календарний рік у кількості 10 (десять) діб та 15 (п`ятнадцять) діб невикористаної частини додаткової оплачуваної відпустки за 2020 календарний рік; а також 30 (тридцяти) діб невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 календарний рік та 15 (п`ятнадцять) діб невикористаної частини додаткової оплачуваної відпустки за 2021 календарний рік. Крім цього й не проведено розрахунків щодо виплати позивачу грошової компенсації за: невикористані ним 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2017 рік; невикористаної ним 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2018 рік; невикористані ним 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2022 рік. Позивач звернувся з заявою до відповідача щодо внесення змін до наказу ГУНП України в Запорізькій області від 07.10.2022 № 1111о/с та виплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки. У заяві він також, також вказував, що має неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якості підтвердження цього факту, надавав копію народження дитини, однак листом № С - 167/05/3-23 від 08.08.2023. Однак, отримав відмову. Зазначені доводи відповідача в його листі-відмові в виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки він вважає незаконними. Тому, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Відтак оскаржувану відмову вважає протиправною та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Справі за цією позовною заявою присвоєно № 280/7755/23 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Сацькому Р.В.

Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідачем 29.09.2023 за вх. № 43218 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Тобто, в наказі ГУНП № 1111 о/с від 07.10.2022 визначено, про необхідність виплати позивачу компенсацію за невикористану відпустку у році звільнення, а саме за 33 доби невикористаної щорічної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік. З огляду на зазначене, грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку за 2017-2021 роки не нараховувалась та не виплачувалась. Крім того, обов`язковою передумовою для виплати компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. В даному випадку, ГУНП в наказі про звільнення від 07.10.2022 № 1111 о/с було визначено, що позивач має право на отримання компенсації за 33 доби невикористаної щорічної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, відомості про право позивача на виплату йому компенсації за невикористані оплачувані відпустки за інші періоди служби в наказі відсутні. При цьому, позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 07.10.2022 № 1111 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом проводилася виплата коштів, не оскаржив, доказів протилежного позов не містить. За таких обставин, відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача про протиправну бездіяльності з боку відповідача, оскільки, в наказі про звільнення позивача від 07,10.2022 № 1111 о/с було визначено кількість днів невикористаної відпустки за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач в свою чергу з таким наказом погодився та його не оскаржив. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з нормами спеціального законодавства, що врегульовує спірні відноси. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Позивач, скориставшись своїм правом 05.10.2023 за вх. № 43918 в порядку ст. 163 КАС України надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву є незаконними, так як, чинними нормами законодавства встановлено, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. А отже, твердження про виплати лише за останній рік роботи є протиправними та незаконними. Такої позиції у своїй судовій практиці, й притримується суди України. Тому, просить суд його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а твердження відповідача при винесенні рішення не брати до уваги.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 виданий Комунарським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області 23 липня 2014 року, та одержав картку платника податку НОМЕР_2 від 23.02.2018. Копії документів додані до матеріалів справи.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 від 15.11.2011, копія якого міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_4 від 14.03.2016. Копія якого міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_1 з 15.08.1996 по 07.10.2022 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи.

Наказом №1111о/с від 07.10.2022 (по особовому складу) «відповідно до Закону України про «Національну поліцію» полковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Запорізького районного управління поліції з 07 жовтня 2022 року звільнено зі служби поліції за пунктом 7 частини 1статті 77 (за власним бажанням).

На день звільнення: стаж служби в поліції - 26 років 01 місяць 20 днів; вислуга років на пільгових умовах - 00 років 03 місяці 20 днів; вислуга років для призначення пенсії - 26 років 05 місяців 10 днів; стаж служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 26 років 01 місяць 20 днів.

Виплатити компенсацію за 33 доби невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік.

Встановити щомісячну премію за жовтень 2022 року у розмірі 70,804 %» Копія наказу позивачем додана до матеріалів справи.

На звернення ОСОБА_1 , 08.08.2023 ГУ НП в Запорізькій області наданий лист - відповідь № С-167/05/3-23, яким відмовили внести зміни до Наказу ГУ НП в Запорізькій області від 07.10.2022 № 111 о/с та виплатити грошової компенсації за невикористані відпустки, у зв`язку з відсутністю законних підстав. Одночасно . з листом відповіддю позивачу направлена довідка щодо невикористаних відпусток. Лист - відповідь міститься в матеріалах справи.

Відповідно до довідки ГУ НП в Запорізькій області (Управління кадрового забезпечення) № До С-167/05/3-23 від 07.08.2022 , що надана разом з листом - відповіддю, ОСОБА_1 за час служби у ГУ НП в Запорізькій області щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік не використав у кількості 10 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік не використав у кількості 15 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік не використав у кількості 30 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2021 року не використав у кількості 15 діб. Окрім цього, не використав додаткову оплачувану відпустку як учаснику дій у 2017, 2018 та 2022 роках. Довідка міститься в матеріалах справи.

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю відповідача та з вимогою вчинити певні дії, звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.

Зокрема, статтею 8 Конституції України в Україні встановлено, що в країні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Крім цього, правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються законами України та підзаконними нормативними актами.

Тому, надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі -Закон № 580).

Згідно ст. 92 Закону № 580 поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та Інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 93 Закону № 580-УІІІ тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Частиною 10 ст. 93 Закону № 580 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, пунктом 8 розділу III якого визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Необхідно зазначити, що частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідачем не було проведено повністю розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової оплачуваної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580.

Суд провівши системний аналіз вказаних норм права приходить до висновку, що поліцейським можуть надаватися такі види відпусток: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Крім цього суд зауважує, що правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчить положення частини восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580, а саме: «поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік».

Суд, аналізуючи наведені норми законодавства зауважує, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Отже, у випадку звільнення поліцейського з органів Національної поліції України йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні (доби), як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 та від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19.

Щодо компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій, суд зазначає наступне:

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.

Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» зокрема, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Вказана норма закону фактично встановлює право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Тому, суд аналізуючи положення чинного законодавства приходить до висновку, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою учасника бойових дій, гарантованою державою.

Як зазначалося судом вище, ч. 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Вказані вище норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом також враховані правові висновки, що викладені в постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19; від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20; від 11.11.2021 у справі № 200/1175/20-а.

Зокрема, Касаційний суд зазначив що, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законом України "Про відпустки" і статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Таким чином, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористаної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2022 роки у кількості 14 календарних днів щороку, тобто 42 (сорок два) календарні дні.

Відтак, суд зазначає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково, так як позивачем не вірно визначено в позовній заяві кількість днів додаткової відпустки як учасника бойових дій, а саме: у кількості 15 діб, тоді як нормами чинного законодавства їх тривалість визначена в кількості 14 календарних днів.

Враховуючи те, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, суд робить висновок про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію.

Порядок обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі - Порядок № 100). Відповідно до п. 2 розділу II зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Позивача звільнено з ГУ НП в Запорізькій області без проведення виплати у якості компенсації за невикористані відпустки за всі роки. Отже, для обчислення середньої заробітної плати необхідно брати до уваги виплати за останні 12 місяців роботи перед звільненням, за які позивачеві нараховувалась заробітна плата.

Відповідно до п. 3 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім зазначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та Інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначений законами України, а тому, така бездіяльність є протиправною.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003) вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За приписами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваної бездіяльності відповідача на відповідність наведеним вище критеріям, суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з мотивів та обґрунтування наведених судом вище.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з даними позовними вимогами за п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір», розподіл судових витрат згідно ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246 та 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, буд. 29, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток за 2020 та 2021 роки, а також за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпусток як учасника бойових дій у 2017 р., 2018 р. та 2022 році.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток за 2020 та 2021 роки, в кількості 70 діб, а саме: 10 (десять) діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік; 30 (тридцять) діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 (п`ятнадцять) діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій у 2017 р., 2018 р. та 2022 рік, в кількості 42 календарних днів, а саме: 14 (чотирнадцять) календарних днів за 2017 рік; 14 (чотирнадцять) календарних днів за 2018 рік; 14 (чотирнадцять) календарних днів за 2022 рік.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 04 грудня 2023 року.

Суддя Р.В. Сацький