Справа № 640/12193/22
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року справа №640/12193/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и в:

05.08.2022 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 4902 від 01.07.2022 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням нею 25-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що розбіжність у написанні прізвища ОСОБА_1 латиницею, може свідчити лите про наявність описки, допущеної певною посадовою особою при видачі нового паспорта та жодним чином не впливає на процес ідентифікації особи позивачки, та не спростовує того факту, що обидва паспортні документи (51 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) та посвідка на постійне проживання НОМЕР_3 видані та належать саме Позивачці. На думку позивачки оскаржуване рішення відповідача прийнято з порушенням вимог законодавства, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2022 (суддя Келеберда В.І) відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

26.10.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 02.01.2023 №03-19/86/23 "Про скерування за належністю справи" надійшли матеріали адміністративної справи №640/12193/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №640/12193/22 передано 30.10.2023 на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 справи прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначає, що до заяви-анкети позивачкою надано копію паспортного документу рф, в якому прізвище зазначено як « ОСОБА_2 » та посвідку на постійне проживання як « ОСОБА_3 », що підтверджує розбіжність персональних даних. Документ, який би підтверджував ці зміни позивачкою не надала. Крім цього, за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану про народження матері встановлено розбіжність, а саме в номері свідоцтва про народження, в даті складання актового запису та в даті видачі серії НОМЕР_4 . Тож, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області за результатом розгляду заяви позивачки прийняло правомірне рішення № 4902 від 01.07.2022 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 3 п. 62 Порядку № 321.

Представником позивачки надано до суду відповідь на відзив, у якому зазначає, що розбіжність у написанні прізвища позивачки латиницею виникла не з її вини та внаслідок технічної помилки при видачі нового паспортного документу у 2017 році, та в умовах воєнного стану усунути вказану розбіжність самостійно об`єктивно не вбачається можливим. Крім того, позивач зазначає, що дана розбіжність жодним чином не впливає на процес ідентифікації особи позивачки, а також не змінює / не спростовує того факту, що паспортной, документ № НОМЕР_5 видано саме позивачці (у зв`язку із закінченням строку дії попереднього паспорту НОМЕР_6 ), яка має посвідку на постійне проживання ІН НОМЕР_7 та звернулась до відповідача для її обміну.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації.

10.10.2013 ОСОБА_1 звернулася з заявою до Управління ДМС України в Київській області про оформлення посвідчення на постійне місце проживання та додано документи: паспорт громадянки російської федерації НОМЕР_6 ; переклад з російської на українську мову паспорта громадянки російської федерації НОМЕР_6 ; картку платника податків, видану ДПС 01.06.2012; Тимчасове посвідчення на постійне проживання ОСОБА_4 (матері) серія НОМЕР_8 ; свідоцтво про народження серія НОМЕР_9 ; Довідка №2654, якою підтвердження про реєстрацію місця проживання у Київській обл., Обухівському районі, м. Українка, з 27.07.2004; Висновок ВГІРФО ГУ МВС України від 03.03.2004 про надання дозволу на імміграцію гр. росії ОСОБА_4 (матері), гр. Вірменії ОСОБА_5 , дітям гр. росії ОСОБА_6 , 1992 р.н, ОСОБА_1 , 1997 р.н.

11.12.2013 ОСОБА_1 надано посвідчення на постійне проживання на території України, серії НОМЕР_3 , строком дії - безстроково.

23.06.2022 позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області із заявою - анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням нею 25-річного віку. До заяви-анкети надано: паспорт рф № НОМЕР_2 , який видано 04.03.2017; переклад з російської на українську мову паспорта громадянки рф № НОМЕР_2 .

ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області за результатом розгляду заяви позивача прийняло рішення № 4902 від 01.07.2022 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 3 п. 62 Порядку № 321.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду за захистом порушених прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 статті 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 N 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон N 3773).

Іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону N 3773).

Возз`єднання сім`ї це в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону N 3773).

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 статті 1 Закону № 3773-VI посвідка на постійне проживання -документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Кабінетом Мінінстрів України прийнято постанову №321 від 25.04.2018 "Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання" (надалі Порядок N 321).

Згідно з підпункту 5 пункту 7 Порядку №321, обмін посвідки здійснюється у разі зокрема у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25 - або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що 11.12.2013 ОСОБА_1 надано посвідку на постійне проживання на території України, серії НОМЕР_3 , строком дії - безстроково, отже станом на 2013 рік особу позивача було встановлено.

Після досягнення 25-річного віку позивач звернулась з відповідною заявою-анкетою для обміну посвідки до відповідача.

Пунктом 16 Порядку N 321 передбачено, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

За приписами пункту 21 Порядку N 321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства, зокрема для обміну посвідки, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32-34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (п. 22 Порядку N 321).

Після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу, заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету (пункт 25 Порядку N 321).

Прийняті уповноваженим суб`єктом заява-анкета та скановані документи (у тому числі отримані біометричні дані, параметри) із застосуванням засобів Реєстру автоматично розподіляються та надсилаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який обслуговує відповідного уповноваженого суб`єкта, що здійснив прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (пункт 27 Порядку N 321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження для розгляду документів, прийнятих уповноваженим суб`єктом, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 і 33 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства (пункт 29 Порядку N 321).

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів (пункт 36 Порядку N 321).

Пунктом 37 Порядку N 321 установлено, що ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Суд звертає увагу, що вищезазначеними норма права, чітко зазначено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС під час приймання документів ідентифікувати особу, яка звернулася з відповідною заявою.

У відповідності із пунктом 38 Порядку N 321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Згідно пункту 40 Порядку N 321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Згідно пунктів 43 Порядку N 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що Порядком № 321 чітко визначено повноваження територіального органу ДМС при вирішенні питання про видачу (оформлення) або обмін посвідки на постійне проживання, які обмежені перевіркою лише підстав для такої видачі або обміну, а також підстав для прийняття рішення про відмову у видачі (оформленні) посвідки, передбачених пунктом 62 Порядку № 321.

Як вбачається зі змісту спірного рішення, таке рішення прийнято на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року за №321.

Поряд з цим, слід звернути увагу, що законодавцем відокремлюється поняття «обмін» посвідки та її «оформлення». Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення та кінцевий результат розгляду заяви.

Положеннями пунктів 6-7 Порядку №321 передбачено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Як встановлено судом з матеріалів особової справи, позивач звернулася до відповідача саме із заявою про обмін посвідки на постійне проживання по досягненню 25-річного віку відповідно до приписів п.6-7 Порядку №321 та надала до заяви необхідний перелік документів, визначений п.40 цього Порядку.

Однак, спірним рішенням, на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321, відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з підстав того, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію. Крім того, як зазначає міграційний орган у відзиві на позовну заяву, дані до заяви-анкети позивачкою надано копію паспортного документу рф, в якому прізвище зазначено як « ОСОБА_2 » та посвідку на постійне проживання як « ОСОБА_3 », що підтверджує розбіжність персональних даних. Документ, який би підтверджував ці зміни позивачкою не надала. Крім цього, за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану про народження матері встановлено розбіжність, а саме в номері свідоцтва про народження, в даті складання актового запису та в даті видачі серії НОМЕР_4 .

Суд відхиляє зазначені посилання відповідача, оскільки оскаржуване рішення не містить посилань, які саме відомості не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек, і тільки з відзиву та пояснень встановлено вищенаведені обставини, що стали причиною відмови.

Тобто, оскаржуване рішення не відповідає принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності означає, що „обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.

Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Щодо посилання міграційної служби на розбіжності у прізвищі позивачки, а саме: у посвідці на постійне проживання зазначено « ОСОБА_2 », в той час, як паспортні зазначено « ОСОБА_3 », суд звертає увагу, що дана помилка зроблена не позивачкою, а посадовими особами, які виготовляли даний документ, отже у даному випадку відповідальність не може бути перекладено на особу, яка отримала даний документ.

Суд звертає увагу, наведені обставини не можуть кваліфікуватись, як не підтвердження наданої іноземцем або особою без громадянства інформації даними, отриманими з баз даних Реєстру, картотек та інше.

Більше того, зазначені розбіжності не можуть бути визнані як такі, що є підставою для відмови у обміні посвідки на постійне проживання, оскільки слугують підставою для проведення службової перевірки, за результатами якої приймається відповідне рішення.

Так, пунктом 73 Порядку №321 визначено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

Суд звертає увагу, що позивач отримала дозвіл на імміграцію та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні. Рішення про надання позивачу дозволу є чинним. Позивач користувалася протягом тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

На думку суду, вказані обставини свідчать про наявність підстав для прийняття міграційним органом рішення про обмін позивачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Також суд звертає увагу на те, відповідачем не надано доказів того, що позивачем подано свідомо неправдиві відомості, документи, що містили недостовірні дані або підроблені, допущено порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Фактично відповідач, при наявності у позивача чинного дозволу на імміграцію, не видав позивачу посвідки на постійне проживання без наявності підстав для відмови у такому оформленні (видачі) посвідки, які передбачені Порядком № 321.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 р. у справі № 802/864/16-а.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Вимогами частини 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 73 КАС України).

Водночас, всупереч покладеного на відповідача обов`язку, останній не підтвердив належними та допустимими доказами наявності підстав для відмови у обміні посвідки на постійне місце проживання на території України, визначених пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону №2491-III, а саме в чому полягають свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи які документи, на підставі яких видано дозвіл, втратили чинність.

Доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію не повного пакету документів, передбачених законом, приховування даних щодо сім`ї, відповідачем не надано. Також не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 р. у справі № 820/5953/16, від 26.06.2020 р. у справі № 820/1861/17, від 13.03.2018 р. у справі № 820/3610/17, від 25.09.2019 р. у справі № 813/119/16.

При цьому, навіть за обставини помилкового надання дозволу на імміграцію, що й встановлено під час розгляду вказаної справи, або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

Згідно статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

В той же час, суд зазначає, що приймаючи спірне рішення, відповідачем не враховано й те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач з дитинства та по теперішній час проживає на території України, з 2004 року, разом зі своєю родиною (мамою, бабусею, дідусем та іншими членами родини).

Таким чином, це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області були відсутні підстави прийняття рішення № 4902 від 01.07.2022 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Таким чином, суд дійшов виноску про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням нею 25-річного віку.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень , прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві з застосуванням слова може.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, правовідносини щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання позивачу відноситься до виключної компетенції відповідача, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Таким чином, позовні вимоги позивача у даній частині підлягають задоволенню, шляхом зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням нею 25-річного віку, з урахуванням правових висновків суду.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Оскільки позов задоволено частково, на користь позивача підлягають присудженню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 (992,40/2) грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 4902 від 01.07.2022 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням нею 25-річного віку, з урахуванням правових висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривні 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (юридична адреса: вул. Березняківська, 4-а, м. Київ, 02152; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.