Справа № 160/6871/23
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2023 рокуСправа №160/6871/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу № 160/6871/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів, -
05.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправними та скасувати пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від « 04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування»; стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 35 495 гривень 46 копійок на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від « 04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування»; стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 10 000 гривень на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок прийняття та виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від « 04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування».
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 04 березня 2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковником Миколою Драгушинцем було видано наказ від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування». Пунктом 4.1. наказу начальнику служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 наказано списати втрачену зброю гранатомет РПГ-7В №ЕЛ 599. Пунктом 5.1. наказу помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 наказано суму у розмірі 168 871,61 грн. занести до книги грошових стягнень та нарахувань частини відносно позивача. Пунктом 5.4. наказу помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 наказано не виплачувати позивачу премію за лютий 2023 року. Оскаржуваний наказ в частині притягнення його до матеріальної відповідальності є протиправним, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме протиправні дії позивача призвели до нестачі матеріальних цінностей, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і завданою шкодою. Проте підставою для настання матеріальної відповідальності є вчинення військовослужбовцем дій, які умисно потягли за собою втрату військового майна. Вважає, що відповідачем не доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем та наявність взаємозв`язку між діями позивача та заподіяною шкодою. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 року адміністративний позов було залишено без руху, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/6871/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів. Розглядати справу постановлено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 року подальший розгляд адміністративної справи № 160/6871/23 постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано подати відзив на позов разом із доказами, які підтверджують обставини на яких гуртуються його заперечення протягом 15 днів з дати отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.
23.10.2023 року третьою особою було надано пояснення, в яких зазначено, що ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 08.03.2023 року №73. Грошове забезпечення за березень 2023 року, квітень 2023 року нараховане та виплачене у повному розмірі. Документів, що підтверджують утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 Військовою частиною НОМЕР_1 , Військовій частині НОМЕР_2 не передавались.
01.11.2023 року до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що 28.12.2022 року на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт позивача, яким останній доповів, що 18.12.2022 року було втрачено військове майно, а саме кулемет та гранатомет РПГ-7В № ЕЛ599, який було закріплено за гранатометником 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 7 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 солдатом ОСОБА_2 . Враховуючи відомості наведені в рапорті позивача, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 1815 від 31.12.2022 «Про призначення службового розслідування», було призначено проведення службового розслідування за фактом втрати майна, яке було перелічено в рапорті позивача. За результатами проведеного службового розслідування, відповідно до вимог Закону № 160-ІХ, встановлено всі умови притягнення до матеріальної відповідальності позивача, про що зазначено в акті службового розслідування. Позивач будучи обізнаним про свої обов`язки, як військової посадової особи командира підрозділу, мав потенційну можливість, діючи в умовах бойової обстановки, вжити всіх належних та можливих заходів щодо збереження колективного озброєння, у тому числі гранатомету РПГ -7В № ЕЛ593. Зазначає, що сума спричиненої шкоди визначалась відповідно до відомості залишкової вартості зброї, який проводився згідно Методики визначення залишкової вартості, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 759 від 29.05.1998 року, а тому твердження позивача в цій частині є необґрунтованими та непослідовними.
13.11.2023 року до суду надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог та визначення позовних вимог в наступній редакції: визнати протиправними та скасувати пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від «04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування»; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 21 113 гривень 16 копійок на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пункта 5.1. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від « 04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування»; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 10 000 гривень на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок прийняття та виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від « 04» березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог в адміністративній справі № 160/6871/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі № 160/6871/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі № 160/6871/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів відмовлено.
В судове засідання 29.11.2023 року позивач та представники позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 29.11.2023 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд адміністративної справи № 160/6871/23 в порядку письмового провадження за відсутності позивача та його представника.
В судове засідання 29.11.2023 року представники відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з клопотаннями про перенесення або відкладення розгляду справи не зверталися.
В судове засідання 29.11.2023 року представники третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.08.2022 року №1019 ОСОБА_1 призначено командиром піхотного взводу Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Корпусу резерву Збройних Сил України позивача призначено командиром 7 механізованої роти Військової частини НОМЕР_3 , що входить до складу Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до відомості закріплення зброї за особовим складом 7 механізованої роти 98 механізованого батальйону РПГ-7ЕЛ593 був закріплений за солдатом ОСОБА_3 з 13.12.2022 року.
23.12.2022 року командир 7-ї механізованої роти ОСОБА_4 звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 з рапортом, в якому доповів, що під час наступу збройних сил рф на ВОП « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ВОП «Юпітер» близько 10 год. 05 хв. 18.12.2022 року було втрачено матеріальні цінності: 7,62 мм кулемет MG42/59 № ЕІ0031124 закріплено згідно ВВЗ 7-ї механізованої роти за навідником 3-го механізованого відділення 3-го механізованого взводу 7 механізованої роти солдатом ОСОБА_5 ; 40 мм РПГ-7В № ЕЛ599 закріплено згідно ВВЗ 7-ї механізованої роти за гранатометником 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 7 механізованої роти, солдатом ОСОБА_3 .
31.12.2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( з адміністративно-господарської діяльності) № 1815 було призначено службове розслідування за фактом втрати майна служби РАО, а саме: кулемет MG42/59 № ЕІ0031124 та РПГ-7В № ЕЛ599 під час виконання бойового завдання 18 грудня 2022 року, яке доручено старшому офіцеру відділення морально-психологічного забезпечення штабу військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_6 .
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 15.02.2023 року, 18.12.2022 року під час наступу противника на позиції 7 МР, а саме ВОП «Сатурн» та ВОП «Юпітер» було втрачено кулемет MG42/59 № ЕІ0031124 та РПГ-7В № ЕЛ593. Кулемет MG42/59 № ЕІ0031124 був закріплений за ОСОБА_5 РПГ -7 було закріплено за ОСОБА_3 . Під час перебування на позиціях кулемет та РПГ використовувалися, у зв`язку із бойовою обстановкою усіма хто мав навики користування зброєю такого типу, а не тими особами хто був закріплений за зброєю. Солдат ОСОБА_3 зник без вісти 15.12.2022 року, а РПГ, яке було за ним закріплене продовжувало використовуватись до 18.12.2022 року, коли було втрачено. Перезакріпити вказану зброю за іншим військослужбовцем не видалось за можливе. Вважає, що зброя втрачена у зв`язку із складною бойовою обстановкою та високою інтенсивністю вогневого ураження з боку противника.
Відповідно до пояснень ОСОБА_5 від 15.02.2023 року, він станом на 18.12.2022 року перебував на посаді гранатометника у взводі 7 роти. Наскільки він пригадує, за ним було закріплено кулемет MG42/59. Вказаний кулемет перебував на позиціях ОСОБА_7 , де була більшість військовослужбовців 1 взводу 7 роти. ОСОБА_8 який був закріплений за ним, був не надійний та не міг стріляти довгою чергою. У зв`язку з бойовою обстановкою усіма кулеметами які були на позиції користувалися усі хто там перебував, а не лише та особа за якою вони закріплені. 18.12.2022 року на позиції, які займала 7 рота відбувся наступ противника, внаслідок якого позиції ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були залишені, разом зі зброєю яку не вдалось винести. Кулемет MG42/59 не вдалось винести з позицій у зв`язку з постійним АРТ обстрілом та наступом ворога.
Відповідно до пояснень ОСОБА_10 від 15.02.2023 року, він станом на 18.12.2022 року перебував на посаді навідника у другому МВ другого відділення першого взводу 7 роти. На той час взвод ніс службу на ВОП Юпітер неподалік села Курдюмівка. На позиції взводу знаходилось 2 кулемети ПКМ 7,62 та 42/59, на скільки він пригадує, кулемет ИГ був закріплений за військовослужбовцем ОСОБА_11 . Кулемет МГ 42 мало використався у зв`язку з тим, що не міг стріляти чергою. Під час наступу на позиції противником 18.12.2022 року обидва кулемети були залишені через постійний арт обстріл та наступ ворожої піхоти. Також на позиції був закріплений РПГ-7 після 18.12.2022 позиції ВОП були заняті противником. Під час перебування на позиціях кулеметами та РПГ користувалися усі хто перебував на ВОП.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04.03.2023 року № 350, відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/3137, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 1815 від 31.12.2022 року Про призначення службового розслідування офіцером відділу морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_12 було проведено службове розслідування за фактом втрати майна служби РАО, а саме: кулемет MG42/59 №ЕІ0031124 та РПГ-7В № ЕЛ599 під час виконання бойового завдання 18 грудня 2022 року. Виходячи з матеріалів службового розслідування вина військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 командира 7-ї механізованої роти лейтенанта ОСОБА_1 та солдата ОСОБА_5 виражається у формі прямого умислу, який виразився в невиконанні ними порядку збереження стрілецької зброї під час ведення бойових дій, що є порушенням вимог обов`язків військової служби. Загальна вартість втраченого майна - 20 804 (двадцять тисяч вісімсот чотири) гривні 87 копійок, а сума, що підлягає утриманню з винних осіб, урахуванням кратності, складає 208 048 (двісті вісім тисяч сорок вісім) гривень 74 копійки чим спричинили збитки державі. Пунктом 5.1. помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 наказано суму у розмірі 168 871,61 гривень занести до книги грошових стягнень та нарахувань частини стосовно командира 7-ї механізованої роти військової частини НОМЕР_3 лейтенанта ОСОБА_1 . Пунктом 5.4. помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи-начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 наказано не виплачувати премію за лютий 2023 року командиру 7-ї механізованої роти військової частини НОМЕР_3 лейтенанту ОСОБА_1 відповідно до п. 5 розділу XVI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплат грошового забезпечення військовослужбовцями ЗСУ та деякими іншим особам.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 ( по стройовій частині) № 65 від 06.03.2023 року, лейтенанта ОСОБА_1 , командира 7 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 лютого 2023 року №254 оперативним черговим відділення бойового управління командного пункту штабу військової частини НОМЕР_2 , увільнено від займаної посади, вважати таким, що справи та посаду здав і вибув для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . З 06 березня 2023 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення.
31.03.2023 року засобами поштового зв`язку, командиру військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 лейтенантом ОСОБА_13 був надісланий лист, в якому позивач просив невідкладно надати завірену копію акта службового розслідування, яке розпочате на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1815 від 31.12.2022 та наказу про завершення вищевказаного службового розслідування. Також позивачем у листі зазначено, що про притягнення до матеріальної відповідальності стало відомо 31.03.2023 року у фінансово-економічній службі військової частини НОМЕР_2 при ознайомленні з грошовим атестатом № 422 від 03.03.2023 року, виданого військовою частиною НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із пунктами прийнятого наказу, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/22 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні продовжено строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07.11.2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.
Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості (стаття 58 Статуту).
Відповідно до статті 59 Статуту командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності.
Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Так, пунктом 1 Розділу ІІ Порядку визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку).

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІІ Порядку службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Згідно із пунктом 1 Розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 Розділу V Порядку, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

В свою чергу, пунктом 7 Розділу І Порядку встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.09.1999 №1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Частиною першою статті 1 Закону України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Статтею 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» установлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Положеннями статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, а саме в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Суд вважає, що настання повної матеріальної відповідальності за пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду (стаття 7 Закону №160-ІХ).

У статті 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Таким чином, суд зазначає, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

При цьому, аналізуючи положення Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», суд зауважує, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

З урахуванням того, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, та оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності до позивача, тому суд вважає, що відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою.

Виходячи з оскаржуваного наказу, вина військовослужбовця виражається у формі непрямого умислу, який виразився в невиконанні ним порядку збереження стрілецької зброї під час ведення бойових дій, що є порушенням вимог обов`язків військової служби.

На думку суду, відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина позивача у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності.

Так, відповідно до пояснень військовослужбовців, « 18» грудня 2022 року у складній бойовій обстановці із високою інтенсивністю ворожого вогню під час наступу ворожих військ рф на взводні опорні пункти « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та «Юпітер» в районі виконання бойового завдання неподалік населеного пункту Курдюмівка, Бахмутського району Донецької області (тимчасово окупована територія) було втрачене майно, а саме колективне озброєння раніше згадані кулемет MG 42/59 №ЕІ0031124 та ручний гранатомет РПГ-7В №ЕЛ 593.

Починаючи з « 15» грудня 2022 року солдат ОСОБА_3 , за яким був закріплений гранатомет РПГ-7В №ЕЛ 593, вважається зниклим безвісті. У період з моменту зникнення « 15» грудня 2022 року солдата ОСОБА_3 до моменту втрати « 18» грудня 2022 року гранатомет РПГ-7В №ЕЛ 593 використовувався іншими військовослужбовцями з підрозділу ОСОБА_3 як колективна зброя, а можливості перезакріпити (внести відповідні відомості у облікові документи щодо озброєння 7 механізованої роти та видати її під особистий розпис іншому військовослужбовцю) не було.

Вищенаведені обставини щодо використання та втрати гранатомету РПГ-7В №ЕЛ 593 були викладені позивачем у його рапорті від « 23» грудня 2022 року та поясненнях від « 15» лютого 2022 року, які були надані у ході проведення службового розслідування за фактом втрати вказаного гранатомету.

Враховуючи, зникнення солдата ОСОБА_3 , за яким було закріплено РПГ, 15.12.2022 року, відповідач дійшов висновку про можливість перезакріплення позивачем даної зброї за іншою особою та уникнення тим самим втрати РПГ.

При цьому, акт службового розслідування не містить опису та аналізу ситуації, яка відбувалася у період з 15.12.2022 року по 18.12.2022 року, враховуючи перебування роти в районі ведення бойових дій.

Відповідачем не було встановлено в акті службового розслідування та не було доведено у суді, що ситуація та обстановка надавали можливість позивачу перезакріпити втрачену зброю за іншою особою, в той час як з пояснень позивача вбачається, що переоблік зброї в період часу з 15.12.2022 року по 18.12.2022 року не проводився, оскільки підрозділ вів активні бойові дії та перебував на ділянці оборони, для прориву якої противник зосереджував значні зусилля.

Крім того, пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Пряму дійсну шкоду (далі - шкода) розуміють збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду (стаття 7 Закону №160-ІХ).

Виходячи з матеріалів службового розслідування вина позивача виражається у формі непрямого умислу, який виразився у невиконанні ним вимог статуту внутрішньої служби ЗСУ, який вимагає берегти державне майно і вживати заходи щодо недопущення втрати зброї.

За результатами службового розслідування вирішено притягнути позивача до дисциплінарної та підвищеної матеріальної відповідальності за втрату гранатомету 40мм РПГ-7В №ЕЛ599 на суму у розмірі 16887,16 грн. з урахуванням кратності (коефіцієнт 10) 168 871,61 грн.

При цьому, службовим розслідуванням було неналежно встановлено розмір завданої шкоди, оскільки дотримання вищевказаних вимог було об`єктивно унеможливлено неналежним встановленням одиниці зброї, що була втрачена.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 1815 було призначено службове розслідування за фактом втрати майна служби РАО, а саме: кулемет MG42/59 № ЕІ0031124 та РПГ-7В № ЕЛ599, проте як вбачається з матеріалів справи за особовим складом, а саме солдатом ОСОБА_3 було закріплене РПГ-7ЕЛ593.

З дослідженого судом акту службового розслідування вбачається що службове розслідування було призначено за фактом втрати майна служби РАО, зокрема РПГ-7В № ЕЛ599.

Відповідно пункту 3.1 частини 3 акту проведення службового розслідування, зазначено, що під час службового розслідування було встановлено, що в рапорті помилково вказаний невірний номер гранатомета 40мм РПГ-7В№ЕЛ599 командиром 7-ї механізованої роти військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 .

Зазначено, що з пояснень командира 7-ї механізованої роти військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 стало відомо про втрату гранатомету РПГ-7В №ЕЛ593.

В ході службового розслідування виявлено, що втрачений гранатомет РПГ-7В №ЕЛ593.

Відповідно акту залишкова вартість гранатомету РПГ-7В №ЕЛ593 становить 16 887,16 грн.

При цьому, в акті зазначено, що в ході службового розслідування встановлено умови для притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності: шкода за втрату РПГ-7В № ЕЛ599 державі, в особі військової частини НОМЕР_1 складає 16 887, 16 грн.; неналежне виконання лейтенантом ОСОБА_1 своїх службових обов`язків передбачених статтями 111 і 112 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ; неналежне виконання службових обов`язків створило передумови до втрати РПГ-7В № ЕЛ599; вина у формі непрямого умислу.

Відповідно витягу з журналу ведення бойових дій 98 МБ, 18.12.2022 року о 10:05 противник здійснив вклинення в бойових порядок 7 механізованої роти під час якої було втрачено наступні матеріальні цінності, зокрема РПГ-7В № ЕЛ599.

Відповідно відомості щодо визначення залишкової вартості зброї 98 мб станом на 16 лютого 2023 року залишкова вартість РПГ-7В № ЕЛ599 становить 16 887,61 грн.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в описовій частині акту службового розслідування описується втрата позивачем РПГ-7В №ЕЛ593 та його вартість.

В свою чергу, висновки службового розслідування стосуються вже іншої зброї, а саме РПГ-7В № ЕЛ599.

Да акту службового розслідування надаються витяг та відомість залишкової вартості саме РПГ-7В № ЕЛ599.

Позивачем до суду було надано акт №61 від 23.11.2022 року прийому (передачі) посади командира 7-ї механізованої роти, відповідно якого РПГ-7В № ЕЛ599, закріплене за ОСОБА_14 знаходиться в переліку військового майна, яке втрачено під час події 12.03.2022 року в н.п. Нововоронцовка Херсонської області (проведено службове розслідування в/ч НОМЕР_1 наказ про завершення від 29.04.2022 року №64).

Отже, відповідачем не було точно встановлено одиницю зброї, яку втрачено та її вартість, а позивача було притягнуто до матеріальної відповідальності за втрату зброї РПГ-7В № ЕЛ599, яку було втрачено під час події 12.03.2022 року в н.п. Нововоронцовка Херсонської області та обраховано розмір збитків враховуючи відомість залишкової вартості саме РПГ-7В № ЕЛ599, що свідчить про неповноту, помилковість висновків та невстановлення всіх обставин події, з метою встановлення яких було призначено та проведено службове розслідування.

Документів стосовно закріплення та вартості РПГ-7В №ЕЛ593 відповідачем не надано.

Окремо слід зазначити, що службовим розслідуванням не встановлено наявність причинного зв`язку між поведінкою позивача і настанням шкоди, вина позивача у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до підвищеної матеріальної відповідальності.

Відповідачем також не доведено необхідність застосування саме такого виду матеріальної відповідальності, як підвищена матеріальна відповідальність.

За таких обставин, суд вважає, що службовим розслідуванням не установлено та відповідачем не надано належних та допустимих доказів про заподіяння позивачем державі шкоди, у зв`язку із чим він має нести повну матеріальну відповідальність.

Отже, пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування» підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 21 113,16 грн. на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування», суд зазначає наступне.

Так, позивачем першочергово було заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми завданої шкоди у розмірі 35 495, 46 грн., які були утримані з грошового забезпечення позивача у розмірі 18 983,46 грн. та 16 512 грн. на виконання оскаржуваних пунктів наказу відповідача.

В подальшому, позовні вимоги було зменшено та заявлено у сумі 21 113,16 грн., яка відображена у витягу з книги обліку грошових стягнень позивача.

Отже, позивач визначає та обґрунтовує розмір завданої шкоди, розміром стягнутих з його грошового забезпечення сум завданих збитків на виконання оскаржуваних пунктів наказу відповідача.

Відповідно частини 1-3 статті 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Отже, скасування оскаржуваних позивачем пунктів наказу в судовому порядку має наслідком повернення позивачу стягнутих коштів, про що видається наказ.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що суми стягнутих з позивача грошових коштів будуть йому повернуті у зв`язку з скасуванням пунктів наказу на виконання даного рішення суду після набрання ним законної сили, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, як передчасні.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 16.07.2020 у справі №822/3180/15 та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені частково.

При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Позивачем у клопотанні про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлено 80 000,00 грн.

Згідно частин 1, 3 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року та від 08 лютого 2022 року у справах № 640/3098/20 та № 160/6762/21 відповідно.

Тобто, в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року № 380/3142/20, постанові Верховного Суду від 02 лютого 2023 року № 120/4765/21-а.

Як встановлено судом позивачем на підтвердження відповідних витрат позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 31.03.2023 року №05-31/03/2023; копію опису наданих послуг від 29.11.2023 року згідно з договором надання правової допомоги №05-31/03/2023, в якому зазначено зміст наданих послуг та кількість витраченого часу, який складений та підписаний адвокатом Максимом Дзіковським; рахунок на оплату № 29/11/2023 від 29 листопада 2023 року.

Згідно п. 1.1. договору про надання правової допомоги від 31.03.2023 року №05-31/03/2023 об`єднання зобов`язується надати клієнту послуги із правової допомоги, а саме, звернутися від імені та в інтересах клієнта до адміністративного суду із позовною заявою про скасування пунктів 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) підполковника Миколи Драгушинця від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування», про відшкодування завданої таким наказом шкоди, та здійснювати представництво клієнта в адміністративному суді у справі за такою позовною заявою, а клієнт зобов`язується оплатити такі послуги.

Пунктом 3.1. договору ціна послуг об`єднання із надання правової допомоги становить фіксовану суму у розмірі 60000 гривень незалежно від обсягу такої правової допомоги.

Згідно пункту 3.2.2 договору встановлено, що уразі задоволення судом позовних вимог, про як йдеться у пункті 1.1. цього договору (усіх або частини, повністю чи частково) клієнт також зобов`язаний сплатити об`єднанню «гонорар успіху» у фіксованій сумі 20 000 гривень.

Однак, позивачем не надано ані доказів оплати гонорару у розмірі 80000 грн., ані акту прийому-передачі виконаних робіт (який підписується двома сторонами).

Дослідивши докази, надані на підтвердження витрат на правничу допомогу, враховуючи відсутність доказів сплати та прийняття виконаних послуг, суд зазначає що вони не підтверджують реальність понесених витрат на правничу допомогу та їх фактичну сплату позивачем, тому для стягнення із військової частини НОМЕР_1 80 000,00 гривень витрат на правничу допомогу немає підстав.

Також, не підлягають стягненню витрати на сплату судового збору, оскільки за задоволені позовні вимоги судовий збір не було сплачено, а в задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Керуючись статтями 2, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), третя особа: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати пункти 5.1. та 5.4. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 березня 2023 року №350 «Про результати службового розслідування».

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська