Справа № 520/25717/23
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 р. № 520/25717/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить суд:

1. Визнати протравними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у звільненні з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони, здоров`я.

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі підпункту п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

3. Судові витрати у повному обсязі покласти на відповідача;

В обґрунтування позову зазначено, що дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони, здоров`я є такими, що порушують права позивача.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача 10.10.2023 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що висновок лікарсько- консультативної комісії № 957 від 31.05.2023 року про те, що ОСОБА_2 (батько позивача) потребує постійного догляду не є належним медичним документом, який посвідчує необхідність здійснення постійного догляду за батьком позивача, що є підставою для звільнення згідно із підпунктом "г" пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

27.10.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом 07.05.2022 року та займає посаду стрільця 2 відділення 2 взводу 1 стрілецької роти стрілецького батальйону (з КЕОП та ОГП).

05.07.2023 року позивач, засобами поштового зв`язку, надіслав на адресу відповідача рапорт в якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з тим, що має хворого батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує постійного догляду.

До вказаного рапорту позивачем було надано наступні документи, а саме: нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_2 , завірену копію РНОКПП ОСОБА_2 , витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 , нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_1 , завірену копію РНОКПП ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію висновку ЛКК ОСОБА_2 .

Відповідач листом від 17.07.2023 року № 50/41-3124 відмовив позивачу у звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" зазначивши, що позивачу необхідно надати витяг рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг щодо призначення та реєстрації ОСОБА_1 , як помічника фізичної дієздатної особи.

Крім того судом встановлено, що в матеріалах справи міститься Висновок лікарсько- консультативної комісії № 957 від 31.05.2023 року ОСОБА_2 , відповідно до якого останній потребує постійного стороннього догляду.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ ( далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2,3 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за контрактом, а саме зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняють з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

А згідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008).

Пунктами 6 та 7 згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації).

А порядок звільнення, регламентований п.233 Положення №1153/2008, за яким зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин - абз.3 п.241 Положення №1153/2008.

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

У відповідності до вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ( далі Статуту) передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 наведеного Статуту, встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

А п.п.3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124 встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Також суд зазначає, що згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція №170) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем дотримано законодавчо визначену процедуру подання рапорту та доданих до нього документів. Крім того, на виконання п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ позивачем підтверджено наявність поважних сімейних обставин відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

З огляду на вищевикладене, суд критично ставиться до вимоги відповідача стосовно надання ОСОБА_1 довідки з управління соціального захисту населення про те, що особа перебуває на обліку як надавач соціальних послуг та здійснює догляд за особою на непрофесійний основі, оскільки, як зазначалось вище, підпунктом п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ передбачено окрему підставу для звільнення за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що місце реєстрації (проживання) позивача та реєстрації (проживання) ОСОБА_2 різняться, оскільки законом встановлено саме право військовослужбовців, які не висловили бажання продовжувати військову службу, на звільнення з такої служби за наявності визначених обставин та певних умов.

Суд наголошує, що необхідність здійснення постійного догляду за хворим батьком є самостійною підставою для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, до того ж, факт реєстрації місця проживання за однією адресою не може свідчити про сумісне проживання зареєстрованих осіб та безумовну можливість забезпечення постійного догляду.

Відповідно до частин 1, 2статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони, здоров`я є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, суд зазначає наступне.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на зазначене вище, та враховуючи те, що рапорт позивача від 05.07.2023 року відповідачем, згідно листа від 17.07.2023 року № 50/41-3124, було повернуто позивачу без розгляду, то суд дійшов висновку, що вказане питання є дискрецію (вільним розсудом) відповідача по справі, а отже позовні вимоги в зазначеній вище частині підлягають задоволення шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, з урахуванням висновків суду стосовно наявності права позивача на звільнення на підставі підпункту п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протравними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у звільненні з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони, здоров`я.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 05.07.2023 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.