Справа № 640/12846/21
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Київ №640/12846/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу

за позовомОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, адреса місця перебування: АДРЕСА_1 )
до Державної міграційної служби України (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Володимирська, 9)
провизнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України щодо відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 06.11.2020 №387 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та скасувати рішення відповідача від 30.03.2021 №24-21;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу позивача на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 06.11.2020 №387, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та переглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є громадянин Народної Республіки Бангладеш, 05.05.2021 року в ЦЕНТРАЛЬНОМУ МІЖРЕГІОНАЛЬНОМУ УПРАВЛІННІ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КИЄВІ ТА КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ () наручно отримав повідомлення про відхилення ДМС України його скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує, додаткового захисту від 19.04.2021. Позивач зазначає, що рішення про відхилення скарги є необгрунтованим, прийняте з формальних підставах. Відповідачем належним чином не перевірені всі викладені в скарзі обставини, які дають підстави для скасування неправомірного наказу територіального органу ДМС 06.11.2020 року № 387. Як стверджує позивач, звертаючись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, посилається на наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання, а саме, що його незаконно можуть позбавити волі

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України. Зокрема відзив аргументований неможливістю прийняти позитивне рішення, оскільки відсутні нововиявлені обставини. відповідач вказує, що враховуючи наявну у справі інформацію по країнi походження, всі особисті обставини заявника, які стосуються його заяви ДМС зроблено обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 не доведено достовірності своїх тверджень і фактів, на яких ґрунтується його заява, не було визначено індивідуального, реального ризику жорстокого поводження в разі повернення країни громадянської належності.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/12846/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.0.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

30.10.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.

За результатом повторного автоматизованого розподілу судових справ для розгляду справи визначено суддю Жука Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 року прийнято справу до провадження.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважав можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені наступні обставини.

Ахмед ОСОБА_2 , народився у селі (упазіла) Барлеха, район Мулвібазар, округ Сільхет, Народна Республіка Бангладеш, за національністю - бенгалець, віросповідання - іслам, мусульманин - сунніт, громадянин Народної Республіки Бангладеш, неодружений.

Позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини в країні походження - Республіки Бангладеш.

За результатами розгляду матеріалів справи позивача ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області прийнято наказ № 509 від 19 серпня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 вказаного Закону.

Повідомленням від 19 серпня 2019 № 218 позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням № 191-19 від 11 листопада 2019 року Державна міграційна служба України відхилила скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на наказ №509 від 19 серпня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що вказані рішення порушують права та законні інтереси, позивач звернувся оскаржив їх до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначені рішення набрали законної сили.

19.10.2020 року позивач повторно звернувся до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області за захистом із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Територіальний орган ДМС дослідивши матеріали особової справи позивача та склав висновок у я кому вказав, що відомості, які наводить заявник у своєму клопотанні та під час проведення співбесіди не можуть бути підставою, для надання йому міжнародного захисту.

ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області прийнято наказ від 06.11.2020 №387 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням від 06.11.2020 позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням від 30.03.2021 №24-21 Державна міграційна служба України відхилила скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на наказ ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 06.11.2020 №387 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення відповідача від 30.03.2021 №24-21 про відхилення скарги необгрунтованим, прийняте з формальних підставах, позивач звернувся з цим позовом до суду.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 640/20653/19.

Позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби та позовні вимоги, стверджує, що його переслідує влада Народної Республіки Бангладеш, представники правлячої партії "Авамі Ліг", переслідуючи його, приходили до нього додому, зруйнували його та погрожували вбивством, поранили його брата, погрожували йому вбивством у зв`язку з діяльністю в опозиційній партії та громадську позицію. стосовно нього порушено дві сфабриковані кримінальні справи: одна з них 01 лютого 2015 року за носіння зброї.

Фактично доводи позивача, які були підставою для його звернення із заявою про надання йому статусу біженця зводяться до того, що через його політичні погляди він не може повернутися до країни громадянської належності.

На думку суду, твердження позивача про наявність обґрунтованих побоювань, що може зазнати тортур та кримінального переслідування після повернення, чи його життю може загрожувати небезпека не є очевидно необґрунтованими.

Аналізуючи оскаржуване рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч.2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Приписами частини 1 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884, затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила).

Розділом VIII Правил визначено порядок розгляду скарг Державною міграційною службою України.

Пунктом 8.2. Розділу VІІІ Правил встановлено, що разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС:

а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35);

б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення;

в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону.

г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як вбачається судом з матеріалів справи, витребувана особова справа 2020KYIV0109 ОСОБА_1 , досліджено та надано оцінку оскаржуваному наказу та діям ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області під час розгляду заяви, а також доводам скарги.

Поряд з цим відповідачем складено висновок про результати розгляду скарги на рішення від 06.11.2020 №387, у якому змістовно викладено факти, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, відхилені обставини мотивовані.

Так, у висновку відповідач дійшов обґрунтованих сумнівів щодо правдоподібності тверджень позивача про вказані ним обставини з огляду на виявлені суперечності, що ставлять під сумнів достовірність та можливість використовувати у якості доказу наявності нововиявлених обставин.

Аргументуючи зроблений висновок щодо надання шукачем захисту завідомо неправдивої інформації під час вивчення матеріалів особової справи № 2019KV0181 встановлено, що заявник вступив до лав партії БНП у січні 2015 року та був секретарем студентської партії «Чатра Дал» БНП, однак під час співбесіди 04.11.2020 повідомляє, що вступив до партії у 2017 році, у віці 21 рік та був лише її членом, а не секретарем, як зазначав раніше.

Під час співбесіди 15.08.2019 заявник повідомив, що зазнав фізичного насильства з боку партії. «Чатра Ліг». Вказував, що його побили, залишились шрами на тілі від побиття, під час участі у мітингу у 2015 році у зв`язку з арештом лідера партії «Чатра Дал». В результаті цього інциденту правляча партія сфабрикувала проти нього кримінальну справу.

Однак, під час співбесіди 04.11.2020 заявник зазначив, що проти нього сфабрикували кримінальну справу влітку 2018 року, що суперечить його твердженням під час співбесіди від 15.08.2019.

Під час співбесід 15.08.2019 та 04.11.2020 заявник повідомив, що у зв`язку з діяльністю в опозиційній партії, стосовно нього порушено дві сфабриковані кримінальні справи: одна з них 01.02.2015 - за носіння зброї.

При цьому, відповідно до наданої заявником копії ордеру на арешт та його неофіційного перекладу, значиться дата порушення кримінальної справи - 01.02.2015, а дата видачі ордеру - 31.01.2016. Підстави порушення другої кримінальної справи, 16.02.2015, заявник не пам`ятає та незнає.

На запитання щодо статті кримінального кодексу, на підставі якої порушено справу, стану розгляду та оголошення вироку по справі, дає відповідь, що не знає та не пам`ятає.

У зв`язку з цим виникли обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень заявника щодо обставин кримінального переслідування.

У заяві від 19.10.2020 в якості нововиявлених обставин заявник стверджує, що нещодавно Авамі Ліг приходили до нього додому та зруйнували його дім. Також вони напали на його брата та поранили його. Разом з цим під час співбесіди 04.11.2020 заявник зазначив, що його родині не погрожують, лише питають про нього.

Також під час співбесіди 04.11.2020 заявник зазначив, що обставини, про які він повідомляв під час звернення 29.07.2019 не змінилися.

Крім того, опрацьована інформація з інтернет ресурсів по країні походження, яка фактично спростовує твердження заявника щодо переслідувань за політичну приналежність чи громадську позицію.

З огляду на дійсно встановлені обставини, відповідач здійснив повну та всебічну перевірку, аналіз інформації у країні його громадянської належності (Народної Республіки Бангладеш) викладену у скарзі та наказі, провів співставлення такої інформації з розповіддю і доводами позивача щодо його політичних переконань, як суб`єктивної і об`єктивної сторін його побоювань, згідно з вимогами Директиви №8043/04.

У свою чергу суд звертає увагу на те, що перевірка рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративним судом здійснюється ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності). При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду з цього питання, викладену у постановах від 01 квітня 2020 року у справі №818/494/18, від 11 червня 2020 року у справі №820/2817/17 та від 12 лютого 2020 року у справі №809/1612/17. Таким чином, суд оцінює оспорюване рішення, виходячи лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при його прийнятті.

Досліджуючи оскаржуване рішення суд зауважує, що висновок за результатом розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС є невід`ємною частиною рішення, яке приймається за наслідками розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил.

Враховуючи зазначене суд вважає, що оскаржуване рішення прийняте у межах повноважень відповідно до встановлених законом, у спосіб встановлений законом процедури, форми та змісту.

Водночас суд бере до увагу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, яким у задоволенні позову відмовлено ОСОБА_1 щодо скасування відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи вищезазначені судові рішення судом встановлено, що спірні зазначені позивачем підстави та обставини вже були предметом розгляду в інших адміністративних справах, яким була надана оцінка.

Рішення набрали законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі №К/9901/6161/18.

При цьому, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які заперечують або спростовують встановлені обставини у справах №640/24137/19.

Тобто, з викладеного суд робить висновок, що обставини у даній справі, встановлені у ході судових розгляду адміністративної справи №640/24137/19 можуть не доказуватися у межах даної справи, оскільки вищезазначені рішення суду першої та апеляційної інстанцій є чинними, не скасовані та набрали законної сили.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивач органам міграційної служби та суду надав всі наявні у нього документи та не обґрунтував свої побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

Відповідно до частини першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що рішення відповідача від 30.03.2021 №24-21 Державної міграційної служби України винесено правомірно.

На думку Київського окружного адміністративного суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у свою чергу суд прийшов до переконання про необгрунтованість та надуманість заявлених позивачем вимог, позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

VI. Судові витрати.

Відповідно до ст. 139 КАС України у разі відмови в задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги , у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Жук Р.В.