Справа № 280/7979/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 року Справа № 280/7979/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України,

Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної судової адміністрації України (далі відповідач 1, ДСА України), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі відповідач 2, ТУ ДСА в Запорізькій області), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (далі відповідач 3, ТУ ДСА в Івано-Франківській області), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо незабезпечення відповідача 2 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень та на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо незабезпечення відповідача 3 в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень;

3) зобов`язати відповідача 1 забезпечити відповідача 2 бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2270 гривень та на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень;

4) зобов`язати відповідача 1 забезпечити відповідача 3 бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2481 гривень та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень;

5) визнати протиправними дії відповідача 2 щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

6) зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, обчисливши її розмір, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

7) зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 1 січня 2022 року по 16 червня 2022 року включно, обчисливши її розмір, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

8) визнати протиправними дії відповідача 3 щодо нарахування та виплати позивачу за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, обчисленої, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

9) зобов`язати відповідача 3 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, обчисливши її розмір, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

10) зобов`язати відповідача 3 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 1 січня 2023 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Указом Президента України від 12.03.2012 № 193/2012, позивача призначено суддею Куйбишевського районного суду Запорізької області строком на п`ять років та наказом голови Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24.04.2012 № 3-ос мене зараховано до складу цього суду зі встановленням посадового окладу згідно штатного розпису. Надалі позивача зараховано до штату Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з 17.06.2022 у зв`язку з рішенням голови Верховного Суду про відрядження. Тобто, з 01.01.2021 до 16.06.2022 включно нарахування та виплата мені суддівської винагороди здійснювалась ТУ ДСА України в Запорізькій області, а з 17.06.2022 ТУ ДСА України в Івано-Франківській області. У період з 01.01.2021 по 30.09.2023 розмір посадового окладу, який відповідачі - 2, 3 нараховували та виплачували, становив 63060 грн. Звідси, у вказаний період ТУ ДСА України в Запорізькій області та ТУ ДСА України в Івано-Франківській області нараховувало та виплачувало позивачу суддівську винагороду, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року, у розмірі 2102 грн. Відповідні дії територіальних управлінь ДСА України щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102 грн, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн (у 2021 році), у розмірі 2481 грн (у 2022 році), у розмірі 2684 грн (у 2023 році), а також дії ДСА України щодо незабезпечення відповідного фінансування територіальних управлінь позивач вважає протиправними у зв`язку чим просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою від 12.10.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; витребував від Державної судової адміністрації України інформацію про розмір бюджетних асигнувань, якими забезпечувались Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області для проведення видатків з виплати суддівської винагороди, із зазначенням окремо розміру посадового окладу, судді Куйбишевського районного суду Запорізької області (з 17.06.2022 відрядженого до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області) ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року; витребував від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області інформацію про розмір нарахування та виплати судді Куйбишевського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди із зазначенням розміру посадового окладу за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року; належним чином засвідчену копію наказу голови Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24.04.2012 № 3-ос; витребував від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області інформацію про розмір нарахування та виплати судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди із зазначенням розміру посадового окладу за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року.

16.10.2023 від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№45488), в якому представник відповідача 3 зазначає, що позивачу як нараховувалась, так і виплачувалось 30 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-VIIІ, та, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, вказує, що територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування норм статті 7 Закону № 1082-ІХ, яким визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадових окладу судді з 01.01.2021 у розмірі 2102 грн. Зауважує, що у випадку задоволенні позову виконання рішення суду має здійснюватися за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених в Державному бюджеті головному розпоряднику бюджетних коштів ДСА України. Просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

20.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (вх.№46531), в якому представник відповідача 2 зазначає, що Законом України «Про прожитковий мінімум» застосування прожиткового мінімуму для розрахунку посадових окладів працівників певних категорій посад не передбачено. Вказує, що зазначає, що частина третя статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є бланкетною нормою, оскільки визначає лише кількість прожиткових мінімумів для працездатних осіб для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який необхідний для обчислення посадового окладу судді. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як і розмір мінімальної заробітної плати щорічно встановлюється Законом України «Про Державний бюджет України». Відтак, нарахування та виплата суддям суддівської винагороди у 2021-2022 роках були неможливі без застосування положень законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік та Державний бюджет України на 2022 рік», якими визначається розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб та без застосування яких неможливо обрахувати посадовий оклад судді та розмір доплат до нього. Також Державною судовою адміністрацією України було доведено для здійснення територіальним управлінням розрахунку фонду оплати праці на 2021-2023 роки табличну форму, у якій у якості розрахункової величини посадового окладу судді на 2021 рік повинен був застосовуватися розмір прожиткового мінімуму 2102 грн. Щодо обраного позивачем способу захисту прав вказує, що у разі задоволення позовних вимог судді Солодовнікова Р.С. виконання рішення суду має здійснюватися за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання рішень судів КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». З огляду на викладене, просить залишити без задоволення позовну заяву.

20.10.2023 від ТУ ДСА України в Запорізькій області надійшли витребувані ухвалою суду від 02.10.2023 документи (вх.№46571), а саме копію наказу від 24.04.2012 № 3-ос та довідку про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду судді ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 1512.2021 на посаді судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, за період з 16.12.2021 по 16.06.2022 на посаді судді Куйбишевського районного суду Запорізької області.

30.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву від Державної судової адміністрації України (вх.№48261), в якому представник відповідача 1 зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Вказує, що оклад судді складається з розрахункової величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб», розмір якого встановлюється на 1 січня календарного року та відповідного коефіцієнту (множника), який залежить від інстанції. При цьому, Закону № 1402-VIII не дає визначення «прожиткового мінімуму для працездатних осіб» та не вказує нормативно-правового акту, яким необхідно керуватись для визначення розміру такої розрахункової величини. Підсумовує, що ДСА України та відповідачі жодними рішенням та діяннями не здійснювали дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

30.11.2023 від Державної судової адміністрації України надійшов відзив (вх.№53474), аналогічний за змістом від 30.10.2023 з вх.№ 48261.

Ухвалою від 01.12.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника Державної судової адміністрації України про залучення третіх осіб та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

На підставі Указу Президента України від 12.03.2012 № 193/2012 головою Куйбишевського районного суду Запорізької області видано наказ від 24.04.2012 № 3-ос «Про призначення судді Солодовнікова Р.С.», яким ОСОБА_1 зараховано до складу Куйбишевського районного суду Запорізької області та з 24.04.2012 вважається таким, що приступив до виконання своїх обов`язків (а.с.67).

За наказом голови Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09.03.2022 № 6 «Про тимчасове зупинення роботи Куйбишевського районного суду» відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, статей 34, 113 Кодексу законів про працю в Україні у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та загрозою життю і здоров`ю працівникам Куйбишевського районного суду Запорізької області тимчасово зупинено з 09.03.2022 роботу Куйбишевського районного суду Запорізької області на невизначений термін. Оголошено з 09.03.2022 для усіх суддів та працівників апарату Куйбишевського районного суду Запорізької області простій на невизначений термін (а.с.23).

Наказом Голови Верховного Суду від 10.06.2022 № 215/0/149/-22 відряджено суддю Куйбишевського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 до Надвірянського районного суду Івано-Франківської області для здійснення правосуддя з 10.06.2022. Наказано судді Куйбишевського районного суду Запорізької області Солодовнікову Роману Сергійовичу в термін до 17.06.2022 приступити до здійснення правосуддя в Надвірянському районному суді Івано-Франківської області (а.с.15).

Згідно з наказом голови Надвірянського районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2022 № 02-03/28 на виконання рішення Голови Верховного Суду від 10.06.2022 № 215/0/149/-22, керуючись статтями 24,55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя Солодовніков Роман Сергійович, відряджений із Куйбишевського районного суду Запорізької області, вважається таким, що приступив до виконання повноважень судді Надвірянського районного суду Івано-Франківської області із 17.06.2022 до прийняття рішення про закінчення відрядження судді, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.16).

Обчислення суддівської винагороди позивачу з січня 2021 року по вересень 2023 року проведено у відповідності до статей 7 законів України «Про Державний бюджет на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-ІХ (далі Закон №1082-ІХ) , «Про Державний бюджет на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ (далі Закон №1928-ІХ), Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IХ (далі Закон №2710-IХ), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн (а.с.37, 61-66).

На думку позивача, відповідачем неправильно розраховано посадовий оклад судді за період з січня 2021 року по вересень 2023 року, у зв`язку з чим він звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд регулює Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Статтею 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII (що за рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє у редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Приписами статті 7 Закону України від 02.12.2021 № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 № 2710-IХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років 2833 гривні; працездатних осіб 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, 2093 гривні.

Судом безспірно встановлено, що позивачу суддівську винагороду у спірному періоді обчислено на підставі приписів статей 7 Закону № 1082-ІХ, Закону №1928-ІХ та Закону № 2710-IX, із урахуванням розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн. Ця обставина підтверджена наданими відповідачами 2, 3 розрахунковими листами та розрахунками річного фонду суддівської винагороди, наданими ДСА України.

Разом з тим, позивач вважає, що суддівська винагорода за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 має бути обчислена, виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн, з 01.01.2022 по 16.06.2022 та з 17.06.2022 по 31.12.2022 виходячи з встановленого на 01.01.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481,00 грн, з 01.01.2023 по 30.09.2023 з встановленого на 01.01.2023 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

Суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Суд звертає увагу на те, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1401-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій у значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1401-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Разом з цим, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд зазначає, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Водночас Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість нормами законів про Державний бюджет України на 2021-2023 року, разом із встановленням на 1 січня відповідного року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Сторонами не заперечується те, що до 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 1 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Слід зазначити, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (січень 2021 року вересень 2023 року), а також у Закон № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Суд вважає за необхідне вказати, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень законів про Державний бюджет України на 2021-2023 роки.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас закони про Державний бюджет України на 2021-2023 роки фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Суд зауважує, що закони про Державний бюджет України на 2021-2023 роки не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Таким чином, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26.04.2006 зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року (2270,00 грн), на 1 січня 2022 року (2481 грн) та на 1 січня 2023 року (2684 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у період січень 2021 року вересень 2023 року на підставі норм законів про Державний бюджет України на 2021-2023 роки було неправомірним.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.11.2021 у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 24.07.2023 по справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 по справі № 120/2006/22-а, від 26.07.2023 по справі № 240/2978/22, від 27.07.2023 по справі № 240/3795/22, від 15.08.2023 по справі № 120/19262/21-а та від 21.09.2023 у справі №380/25627/21.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону № 1402-VIII, а тому позивач має право на перерахунок та виплату недоотриманих сум винагороди, яка повинна обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2270,00 грн, на 01.01.2022 2481,00 грн, 01.01.2023 2684,00 грн.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача 2 та відповідача 3 щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 16.06.2022 (включно) перебування на посаді судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та судді Куйбишевського районного суду Запорізької області, а також за період з 17.06.2022 по 30.09.2023 (включно) перебування на посаді судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківсьької області суддівської винагороди, обчисленої, виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102,00 грн.

З урахуванням викладеного та виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що належним та ефективним захистом порушеного права є зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: за 2021 рік - 2 270,00 грн, за 2022 рік 2 481,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів, а також зобов`язання відповідача 3 нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: за 2022 рік - 2 481,00 грн, за 2023 рік 2 684,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Щодо посилання відповідачів на постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 820/1853/17, від 09.04.2020 у справі №826/12172/17, від 17.03.2020 у справі № 826/7286/18, то суд їх до уваги не приймає, оскільки вони прийняті у інших правовідносинах, які не є подібними із тими, що є спірними у цій справі.

Зокрема, у всіх зазначених вище справах ключовим питанням спору було те, яка величина підлягає застосуванню при обчисленні суддівської винагороди мінімальна заробітна плата чи прожитковий мінімум. Натомість до 2021 року спорів, тотожних цьому, який виник між позивачем та ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, ТУ ДСА України в Запорізькій області, ДСА України, не виникало, оскільки для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року.

Тому релевантними висновками Верховного Суду, які підлягають врахування при ухваленні цього рішення є ті, що викладені у названих вище постановах, де поставало аналогічне питання щодо правомірності застосування при обчисленні суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року у розмірі 2102 грн.

Щодо доцільності зазначення у резолютивній частині способу виконання рішення суду, а саме за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання рішень судів КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», на чому наполягають відповідачі, суд зазначає наступне.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок).

Списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів згідно Порядку здійснюється шляхом безспірного списання.

В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів.

Відповідно до пункту 25 Порядку № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Суд зауважує, що враховуючи приписи частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Разом з тим, суд дійшов висновку не про стягнення недоплаченої суми суддівської винагороди, а про зобов`язання здійснити їх нарахування та виплату, у зв`язку з чим відсутні підстави для зазначення у резолютивній частині рішення про стягнення коштів за вказаною бюджетною програмою.

Засади та порядок фінансування судів установлені статтями 148, 149 Закону №1402-VIII.

Так, частинами третьою, четвертою статті 148 Закону №1402-VIII установлено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України . Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

За приписами частини першою статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За визначенням пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом пункту 7 цієї частини бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Згідно з частиною першою статті 47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

За приписами частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, що затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Пунктом 2 цього Положення закріплено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно пункту 3 Положення територіальні управління ДСА України є її територіальними органами.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону України № 1402-VIII, у зіставленні з положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного Кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.

Відповідачі 2,3 територіальні органи ДСА України та розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021, 2022 та 2023 роки)

З наданих відповідачами документів встановлено, що сума коштів відповідно до затвердженого ДСА України кошторису та щомісячного розпису видатків на 2021-2023 роки була недостатньою для забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму величиною 2270 грн, 2481 грн та 2684 грн.

Відтак, невиплата ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі пов`язана із діяльністю ДСА України (відповідача 1) як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону України № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушено право позивача.

З урахуванням статусу ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд у постанові від 24.09.2020 у справі № 280/788/19 дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі "щодо розміру суддівської винагороди", яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагород.

З огляду на правові висновки Верховного Суду, предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд уважає, що пред`явлені до ДСА України позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України в Запорізькій області та ТУ ДСА України в Івано-Франківській області у повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з січня 2021 року по вересень 2023 року виходячи з встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб розміром 2270 грн, на 01 січня 2022 року 2481,00 грн, на 01 січня 2023 року 2684,00 грн.

Як наслідок, похідні від них вимоги про зобов`язання співвідповідача вчинити дії необхідні для відновлення порушених прав позивача підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Запорізькій області та ТУ ДСА України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями необхідними та достатніми для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з січня 2021 року по вересень 2023 року, нарахованої виходячи з встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2270 грн, на 01 січня 2022 року 2481,00 грн, а також на 01 січня 2023 року 2684,00 грн.

Щодо тверджень відповідача 3 про пропущений позивачем строк звернення до суду слід зазначити таке.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас відповідно до частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, після внесення Законом № 2352-IX відповідних змін, частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено строк звернення до суду у справах про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) та у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).

Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 Розділу «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач оскаржує неправильне обчислення розпорядниками коштів нарахування та, внаслідок цього, виплати за період з 01.01.2021 по 30.09.2023 суми суддівської винагороди. При цьому, він звернувся до суду з цією позовною заявою 26.09.2023 (через підсистему «Електронний суд»), тобто після дії карантину.

Водночас слід врахувати, що позивач не міг передбачити наперед дату, з якої строк дії карантину завершиться, адже постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023. Тобто, у позивача об`єктивно була відсутня можливість звернення до суду з цим позовом в межах дії карантину.

Відтак, на переконання суду, позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, з урахуванням процесуальних строків, визначених пунктом першим глави XIX «Прикінцевих положень» КЗпП України, у тримісячний строк з дня завершення дії карантину, тобто до 30.09.2023, у зв`язку з чим є безпідставними доводи відповідача 3 щодо пропуску строку звернення до суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Оскільки відповідно до положень Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, в силу вимог статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: за 2021 рік - 2 270,00 грн, за 2022 рік 2 481,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: за 2022 рік - 2 481,00 грн, за 2023 рік 2 684,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270,00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2481,00 грн.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого становить 2270,00 грн, станом на 01 січня 2022 року 2481,00 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481,00 грн, станом на 01 січня 2023 року у розмірі 2684,00 грн.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб розмір якого становить 2481,00 грн, станом на 01 січня 2023 року 2684,00 грн.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 Державна судова адміністрація, місцезнаходження: вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601; .

Відповідач 2 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, місцезнаходження: просп.Соборний, буд.168, м.Запоріжжя, 69035; .

Відповідач 3 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, місцезнаходження: вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано-Франківськ, 76018; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 01.12.2023.

Суддя К.В.Мінаєва