Справа № 380/17564/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року м. Львівсправа № 380/17564/21

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме: не виплати коштів індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року, за період з 20 квітня 2017 року по 07 вересня 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24 листопада 2015 року по 19 квітня 2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З 19 квітня 2017 року позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення. Станом на момент виключення позивача зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення відповідач не виплатив йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року, яка була виплачена лише 08 вересня 2021 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/5467/21 в розмірі 42552,06 грн. Позивач уважає, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 08 вересня 2021 року, виплативши індексацію грошового забезпечення, то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України) має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку, сума якого повинна бути визначена відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та виплачена з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі Порядок № 44).

Зважаючи на вищенаведене, адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивача було звільнено з військової служби 19 квітня 2017 року. До суду з позовом про стягнення індексації грошового забезпечення позивач звернувся 09 квітня 2021 року (через чотири роки після звільнення). Рішення суду про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач отримав 29 липня 2021 року. До суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення позивач звернувся 12 жовтня 2021 року, тобто більш ніж через п`ять років після свого звільнення. Отже, позивач пропустив місячний строк звернення з позовом до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. На переконання відповідача, у цьому випадку суд має застосувати положення статті 123 КАС України та залишити позовну заяву без розгляду.

По суті спору відповідач зазначає, що позивач необґрунтовано посилається на норми статті 117 КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати (загальні норми) не поширюються на порядок нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, оскільки це питання врегульовано спеціальним законодавством.

Відповідач вказує, що з моменту прийняття судових рішень щодо стягнення сум заробітної плати (компенсацій) норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання щодо виплатити заборгованості із заробітної плати (компенсації) замінюється на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Відповідач стверджує, що позивач неправильно тлумачить норму 117 КЗпП України, адже в разі виплати під час звільнення частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, розмір відповідальності за несвоєчасні розрахунки має бути також зменшено (пропорційно розміру невиплачених сум). Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач відзначає, що здійснений ним розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших чотирьох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, яку він отримував під час проходження військової служби. Тож викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченого грошового забезпечення при звільненні з урахуванням індексації виник більш ніж через чотири роки після звільнення позивача. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Зважаючи на вищенаведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 22 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію про виплачені ОСОБА_1 суми за останні два місяці, що передують місяцю його звільнення зі служби, а також про усі виплачені ОСОБА_1 суми на момент його звільнення зі служби.

Ухвалою суду від 15 березня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року у задоволенні клопотання позивача від 15 січня 2023 року про поновлення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року клопотання позивача від 03 листопада 2023 року про відновлення провадження у справі задоволено; провадження у справі поновлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Позивач з 24 листопада 2015 року по 19 квітня 2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 19 квітня 2017 року № 108 позивача з 19 квітня 2017 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/5467/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року включно відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року.

На виконання вказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 08 вересня 2021 року виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 42552,06 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3172 (внутрішній номер 167073498) від 07 вересня 2021 року.

Листом від 20 вересня 2021 року за № 927 військова частина повідомила позивача на його заяву від 15 вересня 2021 року про те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи як виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/5467/21 позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року.

Позивач уважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідач у день його звільнення не провів, то він відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Предметом розгляду у цій справі є позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

З приводу цього суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками. Оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби і повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду з таким позовом згідно із приписами частини 5 статті 122 КАС України становить один місяць. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

Разом з тим за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, перебіг строку звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 820/3313/17.

Як слідує із матеріалів справи позивача виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення з 19 квітня 2017 року, а індексацію грошового забезпечення виплачено на виконання рішення суду 08 вересня 2021 року. Тобто виплатою 08 вересня 2021 року індексації грошового забезпечення відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні. Оскільки у період з 20 квітня 2017 року по 08 вересня 2021 року позивачем не було отримано усіх належних грошових коштів у строки, встановлені статтею 116 Кодексу законів про працю України, він звернувся з цим позовом до суду. І саме такий період позивач визначив у позовній заяві, уважаючи, що саме 08 вересня 2021 року відповідач провів з ним фактичний розрахунок при звільненні.

Отож, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 09 вересня 2021 року (наступний день за днем здійснення виплати, остаточного розрахунку при звільненні), а сплив зазначений строк відповідно 09 жовтня 2021 року.

З цим адміністративним позовом до суду позивач звернувся (здав на пошту для скерування в суд, що підтверджується конвертом) 26 вересня 2021 року.

Отже, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом у межах передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення, а тому доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду та необхідність залишення позовної заяви без розгляду з цих підстав є необґрунтованими, тому суд їх відхиляє.

По суті спору суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року (далі Положення) передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 19 квітня 2017 року, натомість індексація грошового забезпечення виплачена йому відповідачем на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/5467/21 08 вересня 2021 року.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Щодо покликань відповідача на те, що з моменту прийняття судових рішень щодо стягнення сум заробітної плати (компенсацій) норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання щодо виплатити заборгованості із заробітної плати (компенсації) замінюється на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, суд звертає увагу на таке.

Нормами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі ж невиконання такого обов`язку наступає, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України, відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (19 квітня 2017 року), то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд також ураховує, що стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, доходить висновку про те, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку.

За цих обставин належить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні його з військової служби 19 квітня 2017 року, а позовну вимогу у цій частині задовольнити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме: не виплати коштів індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 квітня 2017 року, за період з 20 квітня 2017 року по 07 вересня 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отож, у справі, яка розглядається, суд встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21.

Щодо суми стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку суд ураховує наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).

За змістом пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої відповідачем довідки військової частини НОМЕР_1 про нараховане грошове забезпечення сержанту ОСОБА_1 за період з 24 листопада 2015 року по 19 квітня 2017 року розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 19552,44 грн (9618,62 грн за лютий 2017 року та 9933,82 грн за березень 2017 року).

Кількість календарних днів за лютий березень 2017 року становить 59 днів.

Тож середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 331,40 грн (19552,44 грн/59 календарних днів).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 20 квітня 2017 року по 07 вересня 2021 року (включно) становить 1602 календарних дні.

Отже, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, становить 530902,80 грн (331,40 грн х 1602 календарних дні).

Порівнюючи розмір несвоєчасно виплачених сум (42552,06 грн) з розміром середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (530902,80 грн) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними, оскільки несвоєчасно виплачена сума індексації грошового забезпечення є у дванадцять разів меншою за суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд відзначає, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тож з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Ураховуючи наведене, та, вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Згідно із пунктом 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Відповідно до даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, середньозважена облікова ставка за кредитами становила: з 20.04.2017 по 25.05.2017 (36 днів) 13% річних; з 26.05.2017 по 26.10.2017 (154 дні) 12,5% річних; з 27.10.2017 по 14.12.2017 (49 днів) 13,5% річних; з 15.12.2017 по 25.01.2018 (42 дні) 14,5% річних; з 26.01.2018 по 01.03.2018 (35 днів) 16% річних; з 02.03.2018 по 12.07.2018 (134 дні) 17 % річних; з 13.07.2018 по 06.09 2018 (56 днів) 17,5% річних; з 07.09.2018 по 25.04.2019 (231 день) 18% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 дні) 17,5% річних; з 19.07.2019 по 05.09.2019 (49 днів) 17% річних; з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) 16,5% річних; з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) 15,5% річних; з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 днів) 13,5% річних; з 31.01.2020 по 12.03.2020 (42 дні) 11% річних; з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) 10% річних; з 24.04.2020 по 11.06.2020 (49 днів) 8% річних; з 12.06.2020 по 04.03.2021 (266 днів) 6% річних; з 05.03.2021 по 15.04.2021 (41 день) 6,5% річних; з 16.04.2021 по 22.07.2021 (97 днів) 7,5% річних; з 23.07.2021 по 07.09.2021 (47 днів) 8% річних.

З огляду на розмір несвоєчасно виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення (42552,06 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, що недоотримав належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 36351,12 грн.

Розрахунок:

1) 13% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 20.04.2017 по 25.05.2017 (36 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 36 днів = 612,75 грн);

2) 12,5% річних/365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 26.05.2017 по 26.10.2017 (154 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,03% х 154 дні = 1965,90 грн);

3) 13,5% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 27.10.2017 по 14.12.2017 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 49 днів = 834,00 грн);

4) 14,5% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 15.12.2017 по 25.01.2018 (42 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 42 дні = 714,87 грн);

5) 16% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 26.01.2018 по 01.03.2018 (35 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 35 днів = 595,73 грн);

6) 17% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 02.03.2018 по 12.07.2018 (134 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 134 дні = 2850,99 грн);

7) 17,5% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.07.2018 по 06.09.2018 (56 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 56 днів = 1191,46 грн);

8) 18% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 07.09.2018 по 25.04.2019 (231 день) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 231 день = 4914,76 грн);

9) 17,5% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 84 дні = 1787,19 грн);

10) 17% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 19.07.2019 по 05.09.2019 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 49 днів = 1042,53 грн);

11) 16,5% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,05% х 49 днів = 1042,53 грн);

12) 15,5% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 49 днів = 834,02 грн);

13) 13,5 % річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 49 днів = 834,02 грн);

14) 11% річних/365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 31.01.2020 по 12.03.2020 (42 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,04% х 42 дні = 714,87 грн);

15) 10% річних/365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,03% х 42 дні = 536,16 грн);

16) 8% річних/365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 24.04.2020 по 11.06.2020 (49 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,02% х 49 днів = 417,01 грн);

17) 6% річних/365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 12.06.2020 по 04.03.2021 (266 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,02% х 266 днів = 2263,77 грн);

18) 6,5% річних/365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 05 03.2021 по 15.04.2021 (34 дні) в розмірі 42552,06 грн х 0,02% х 34 дні = 289,35 грн);

19) 7,5% річних/365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 16.04.2021 по 22.07.2021 (97 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,02% х 97 днів = 825,51 грн);

20) 8% річних/365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 23.07.2021 по 07.09.2021 (47 днів) в розмірі 42552,06 грн х 0,02% х 47 днів = 399,99 грн).

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат складає 24667,41 грн.

За таких обставин сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20 квітня 2017 року до дня фактичного розрахунку 08 вересня 2021 року, яку, на переконання суду, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача з урахуванням критеріїв співмірності становить 24667,41 грн.

Тож зважаючи на розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд з огляду на наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат розмір грошового відшкодування у сумі 24667,41 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що за встановлених обставин, у цій справі наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача за статтею 117 Кодексу законів про працю України за час затримки розрахунку при звільненні позивача грошового відшкодування у сумі 24667,41 грн.

Крім того, суд зазначає, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України.

В підпункті 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно із підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Ураховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Щодо позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44 суд зазначає таке.

Порядком № 44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку № 44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Проте суд зауважує, що виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), тому не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

До того ж обов`язок зазначеної виплати у відповідача виник не у зв`язку з виконанням позивачем обов`язків служби, як це передбачено пунктом 1 Порядку № 44, а право на виплату таких сум позивач набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (пункт 2 Порядку № 44), а саме через протиправну поведінку відповідача, як це встановлено судом, що пов`язана з несвоєчасним розрахунком при звільненні.

За цих обставин вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44 задоволенню не підлягає, оскільки вона суперечить пунктам 1 та 2 Порядку № 44.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн, відтак, ураховуючи часткове задоволення позову судом, за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 454,00 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні його з військової служби 19 квітня 2017 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня 2017 року по 07 вересня 2021 року (включно) в сумі 24667,41 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 454,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04 грудня 2023 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна