Справа № 160/21084/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 рокуСправа №160/21084/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2023р. ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р.;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на ОСОБА_2 , провести відповідний перерахунок пенсії та виплачувати пенсію з урахуванням раніше виплачених сум.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в травні 2023 року вона подала пакет документів до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на ОСОБА_2 , який є братом загиблого ОСОБА_3 (старшого сина позивача) для призначення пенсії в разі втрати годувальника згідно із Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Листом №0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для призначення ОСОБА_2 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262, оскільки він має працездатних батьків. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційні права, оскільки батьки позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 хворіють вже багато років, потребують постійного догляду та лікування, перебувають під постійним доглядом позивача, тому влаштуватись на роботу та повноцінно працювати вона не може. У відповіді на відзив від 24.10.2023р. позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові (а.с.1-4).

Ухвалою суду від 25.09.2023р. було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.35).

11.10.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вимог вказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог позивача відмовити посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_1 звернулась до Головного управління із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника на сина ОСОБА_2 , який є братом загиблого колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора парашутно-десантного взводу молодшого сержанта ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 має працездатних батьків, правові підстави для призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262 відсутні (а.с.45-46).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. 24.11.2023р. у щорічній відпустці, рішення у даній справі приймається судом 27.11.2023р.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також і має молодшого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.7,12,20-23,28).

Позивач звернулася до відповідача із заявою та документами для призначення пенсії в разі втрати годувальника згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на сина ОСОБА_2 , який є братом загиблого колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора парашутно-десантного взводу молодшого сержанта ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа відповідача від 03.05.2023р. (а.с.11) та не заперечується учасниками справи.

Листом №0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для призначення ОСОБА_2 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262, оскільки він має працездатних батьків, що підтверджується змістом копії відповідного листа, наявної у справі (а.с.11).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., у зв`язку з чим позивач просить захистити порушене право ОСОБА_2 шляхом визнання такого рішення протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача призначити пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на ОСОБА_2 , провести відповідний перерахунок пенсії та виплачувати пенсію з урахуванням раніше виплачених сум.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058).

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону №2262 визначено, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Згідно до положень ст.29 Закону №2262 встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

За приписами ст.30 Закону №2262 передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Статтею 31 Закону №2262 встановлено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

З аналізу наведених вище норм Закону №2262 вбачається, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні, при цьому, братам, сестрам та онукам, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років, право на пенсію надається лише у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також і має молодшого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.7,12,20-23,28).

За приписами Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що працездатні особи - особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності.

Отже, ОСОБА_1 є працездатною особою згідно Закону України «Про зайнятість населення», доказів зворотного позивачем суду не надано.

За викладеного, з урахуванням аналізу вищенаведених норм законодавства та встановлених судом обставин справи, щодо того, що ОСОБА_2 має працездатну матір ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника на ОСОБА_2 , а відповідно, позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем наведено у відзиві обґрунтовані обставини та підстави щодо правомірності відмови у призначенні пенсії в разі втрати годувальника на ОСОБА_2 , з урахуванням ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, які підтверджуються наявними у справі доказами та позивачем не були спростовані.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., з урахуванням положень чинного пенсійного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини та встановлених судом обставин у справі.

При цьому, судом не можуть бути обрані в якості підстави для задоволення позову твердження позивача про те, що батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 хворіють вже багато років, потребують постійного догляду та лікування, перебувають під постійним доглядом позивача, тому влаштуватись на роботу та повноцінно працювати вона не може, оскільки, по-перше, позивачем не надано суду жодних доказів того, що саме вона здійснює постійний догляд за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; по-друге, наведена обставина не свідчить про непрацездатність позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника №0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., суд приходить до висновку, що пенсійний орган, відмовивши у призначенні такої пенсії, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушень прав позивача при прийнятті відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., а тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника № 0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р. (основної вимоги), а, відповідно, і відсутні підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на ОСОБА_2 , провести відповідний перерахунок пенсії та виплачувати пенсію з урахуванням раніше виплачених сум.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, а також і враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №0400-010311-8/59227 від 03.05.2023р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва