Справа № 203/3744/23
Суддя: Ханієва Ф. М.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/3744/23
Провадження № 2-а/0203/36/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сливчук В.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Соломонова Едуарда Олександровича, Управління патрульної поліції в Донецькій області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив:

10.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративною позовною заявою до поліцейського 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Соломонова Едуарда Олександровича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, в якій просить суд:

- скасувати постанову серії ЕАО серії ЕАО №4518653 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1700 грн, винесену поліцейським 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Соломонова Едуарда Олександровича 21 липня 2021 року.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваною постановою та вважає її протиправною, такою, що підлягає скасуванню. Оскільки на думку позивача, працівниками поліції під час складання оскаржуваної постанови було порушено порядок розгляду справи, порушено право позивача на правову допомогу, не доведено складу адміністративного правопорушення в діях позивача. Так, при проведення фіксації швидкості певного транспортного засобу фото- і відеотехніка повинна бути розміщена в порядку, визначеному Законом України «Про Національну поліцію» стаціонарно вмонтованим способом, натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію». Разом з тим технічний прилад «TruCam», яким відповідач 21.07.2021 року фіксував швидкість руху транспортних засобів, не був стаціонарно вмонтованим, а знаходився в руках поліцейського. Також позивач зазначив, що станом на 21.07.2021 року на місці події не було розташовано дорожнього знаку «5.70», що обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

У встановлений судом строк 20.08.2023 року представник відповідача-3 - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача-3 зазначив, що оскаржувана постанова є правомірною, а інспектор під час її складання та розгляду справи про адміністративне правопорушення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом. Також інспектор врахував те, що він особисто бачив та покази приладу «TruCam» II LTI 20/20 були оцінені інспектором як доказ у розумінні ст. 251 КУпАП.

Інші відповідачі не подали до суду заяв по суті спору.

Під час судового засідання позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду із позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. Також позивач зазначив, що сторона відповідача не довела наявності в його діях вини у вчинення адміністративного правопорушення. При цьому, хід розгляду справи про адміністративне правопорушення фіксувався працівником поліції на боді камеру, проте відповідні доказами відповідачами до суду не надані. Тим більше, позивач вказав на те, що відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 14.07.2023 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для виправлення недоліків позовної заяви.

11.08.2023 року позивач усунув недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.08.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 16.08.2023 року було залучено до участі в адміністративній справі в якості відповідачів (відповідача-2 та відповідача-3) - Управління патрульної поліції в Донецькій області (вул. Макара Мазая, 16, м. Маріуполь, Донецька область, 87500; електронна пошта: ) та Департамент патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048; електронна пошта: ; ).

Ухвалою суду від 13.11.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в адміністративній справі.

У судове засідання, призначене на 13.11.2023 року, з`явився позивач.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надсилали.

Суд, заслухавши думку позивача, на підставі положень ст. ст. 194, 205 КАС України розглянув справу за відсутності відповідачів.

Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення позивача по суті спору, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухане заключне слово позивача, та 13.11.2023 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що постановою поліцейського 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Соломонова Едуарда Олександровича, серії ЕАО №4518653, від 21.07.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700,00 грн, транспортний засіб Audi A6, д.н.з. НОМЕР_1 , власник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом оскаржуваної постанови, 21.07.2021 року о 16:19:01 в с. Республіка, траса Н08 681 км 624 м водій, керуючи транспортним засобом порушив встановлені обмеження швидкості руху в населеному пункті на 61 км/год, а саме: рухався зі швидкістю 111 км/год; вимірювалось «TruCam» ТС008458, чим порушив п. 12.4 ПДР - перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 50 км/год. До постанови додаються: відео в архіві з «TruCam» LT 20/20 ТС 008458.

На підтвердження факту правомірності використання приладу «TruCam» ТС008458 під час фіксації порушення ПДР представник відповідача-3 подав до суду копії: експертного висновку від 24.12.2020 року, сертифіката перевірки типу від 26.12.2018 року, дійсний до 26.12.2028 року, листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 року за вих. №22-38/49.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правомірності винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення від 21.07.2021 року та наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пункт 1.10 ПДР України визначає значення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45 «Населений пункт», 5.46 «Кінець населеного пункту», 5.47 «Населений пункт», 5.48 «Кінець населеного пункту».

Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до п. 12.9 Правил дорожнього руху, водієві забороняється перевищувати максимально дозволену швидкість руху.

Частиною 4 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП, в редакції, чинній на момент вчинення адміністративного правопорушення) визначено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до положень статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з положеннями статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі №338/855/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі №524/5536/17 сформульований правовий висновок про те, що в постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в обов`язковому порядку повинно бути зазначено технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №524/9716/16-а.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, співробітники поліції, суб`єкти владних повноважень, зобов`язані застосовувати вказані правові позиції у своїй діяльності щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються порушення правил дорожнього руху, зокрема, передбачених частиною 4 статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Окрім того, частиною 2 статті 283 КУпАП визначені загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Частиною 3 статті 283 КУпАП встановлено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (в редакції, чинній станом на момент вчинення адміністративного правопорушення), поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до положень статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою:

1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.

Строки та порядок зберігання матеріалів фото- і кінозйомки, відеозапису встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події та складу адміністративного правопорушення, що підтверджено належними та допустимими доказами.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач порушив швидкісний режим, визначений п. 12.4 ПДР на 61 км/год, а саме: рухався зі швидкістю 111 км/год, що вимірювалось працівником поліції на прилад «TruCam» ТС008458. При цьому, в оскаржуваній постанові відповідач зазначив, що до неї додається доказ, який підтверджує обставини щодо перевищення швидкості руху транспортним засобом під керуванням позивача, а саме: відео в архіві з «TruCam» LT 20/20 ТС 008458.

Натомість сторона відповідача не надала суду жодного доказу на підтвердження тверджень щодо порушення позивачем п. 12.4 ПДР та ч. 4 ст. 122 КУпАП. Також сторона відповідача не надала суду жодного доказу щодо способу використання, закріплення приладу «TruCam», яким поліцейський здійснював вимірювання швидкості руху автомобіля позивача. Крім того, суд враховує те, що у постанові не вказано відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд, враховуючи викладене вище, дійшов висновку, що при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото- та відеотехніка повинна бути розміщена в порядку, визначеному статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію», тобто стаціонарно вмонтованим способом. Натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому суд відхиляє як неналежний та недопустимий доказ наданий представником відповідача-3 лист ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 року за вих. №22-38/49, яким роз`яснений порядок використання лазерного вимірювача швидкості «TruCam» для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом, який встановлює порядок використання та розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для фіксації виявлених порушень правил дорожнього руху.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз викладеного вище вказує, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки відповідачами не доведено наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Водночас суд відхиляє як безпідставні та недоведені твердження позивача про порушення відповідачем-1 порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення в скороченому порядку на місці зупинки транспортного засобу та незабезпечення йому реалізації права на захист.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» , сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Відповідно до пункту 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182 (в чинній редакції станом на момент судового розгляду справи), повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином.

Копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається платником до відповідного головного управління Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про судові витрати.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення у повному обсязі адміністративного позову ОСОБА_1 та скасування постанови, серії ЕАО №4518653 від 21.07.2021 року, винесеної поліцейським 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капралом поліції Соломоновим Едуардом Олександровичем, якою громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - підлягає закриттю.

При цьому, відповідно до положень статті 139 КАС України, з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підлягаю стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн, а інша частина сплаченого судового збору у розмірі 454,00 грн - поверненню позивачу з Державного бюджету України як надміру сплачений судовий збір.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 262, 286, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Соломонова Едуарда Олександровича, Управління патрульної поліції в Донецькій області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити повністю.

Скасувати постанову серії ЕАО №4518653 від 21.07.2021 року, винесену поліцейським 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області капралом поліції Соломоновим Едуардом Олександровичем, якою громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - закрити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (адреса місцезнаходження: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (адреса місцезнаходження: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048; ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (адреса місцезнаходження: 87500, Україна, 87500, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Миру; ) повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з Державного бюджету України надміру сплачену суму судового збору у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок) (квитанція від 30.07.2021 року на суму 908,00 грн, міститься в матеріалах адміністративної справи №203/3744/23).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в строки, передбачені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20.11.2023 року.

Суддя Ф.М. Ханієва