Справа № 520/4795/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 р.Справа № 520/4795/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 20.04.23 року по справі № 520/4795/19

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі та текстом також відповідач), в якому просив:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6;

- скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 6 від 09.01.2019;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № Ф-6.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 адміністративний позов задоволено; скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6; скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6; скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6; скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6; скасовано рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску № 6 від 09.01.2019; скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № Ф-6; стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області судовий збір у сумі 9605 грн 00 коп.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі № 520/4795/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2022 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року скасовано, справу № 520/4795/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень прийнято до розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 замінено відповідача Головне управління ДФС у Харківській області у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень на правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП: 43983495).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6.

Скасовано рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 6 від 09.01.2019.

Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 № Ф-6.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи шляхом відтворення частини акта перевірки та нормативно - правове обґрунтування вимог апеляційної скарги шляхом викладення тексту норм, покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень рішень. Звертає увагу, що на підтвердження норм витрат пального позивачем надані документи, які складені без урахування вимог до первинних документів.

За результатами апеляційного розгляду ГУ ДПС у Харківській області просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.

У заяві від 09.11.2023 ГУ ДПС у Харківській області надано додаткові пояснення щодо обставин справи.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав свою позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав свою позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача та пояснення представників сторін у справі, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку самозайнятої особи ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, дотримання вимог законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

За результатами перевірки складено акт № 5209/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 від 14.12.2018 (далі акт перевірки), яким установлено, що ФОП ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, єдиного внеску, військового збору, податку на додану вартість та здійснював діяльність з надання послуг з перевезення товарно-матеріальних цінностей, що відповідає зареєстрованому виду діяльності 49.41 «вантажний автомобільний транспорт».

В акті перевірки ГУ ДФС у Харківській області дійшло висновків про порушення позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПКУ), які призвели до заниження податкових зобов`язань по податку на додану вартість на суму 741 850,00 грн, а також про порушення п. 120.2 ст. 120 ПК України та визначено штрафну санкцію за не реєстрацію податкових накладних у сумі 370 925,00 грн.

На підставі зазначеного висновку в акті перевірки ГУ ДФС у Харківській області прийняті податкові повідомлення - рішення від 09.01.2019 за № 6 та від 09.01.2019 за № 6.

Також в акті перевірки № 5209/20-40-13-06-07/ від 14.12.2018 ГУ ДФС у Харківській області дійшло висновків про порушення позивачем:

- п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.1 ст. 177, п. 177.2 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження суми податкового зобов`язання за 2016-2017 роки з податку на доходи фізичних осіб у сумі 763 115,51 грн;

- ст. 168 ПК України, що призвело до незабезпечення виконання податкових зобов`язань платником збору з військового збору за 2016-2017 роки у сумі 63592,96 грн;

- п.п.7.1.2 п. 7.1 ст. 7, п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.10 за № 2464-VІ, що призвело до заниження сум страхових внесків від суми чистого доходу за період 2016, 2017 роки в розмірі 174 147,74 грн.

На підставі цих висновків акту перевірки ГУ ДФС у Харківській області прийняті податкові повідомлення- рішення:

- від 09.01.2019 за № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 953 894,39 грн. (у т.ч. за податковими зобов`язаннями - 763115,51 грн, за штрафними санкціями - 190 778,88 грн);

- від 09.01.2019 за № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 79 491,20 грн (у т.ч. за податковими зобов`язаннями - 63592,96 грн, за штрафними санкціями - 15 898,24 грн).

Також ГУ ДФС у Харківській області прийняте рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 6 від 09.01.2019, яким застосовані штрафні санкції у розмірі 25576,47 грн, та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.01.2019 за № Ф-6 на суму 174147,74 грн.

Фактичною підставою для вказаних висновків у акті перевірки слугували твердження ГУ ДФС у Харківській області про неправомірність включення підприємцем до складу витрат на закупку пального, яке не було використане для отримання доходу, на суму 3709248,35 грн та витрат на закупку запчастин у 2017 році на суму 530 282,27 грн.

Скориставшись правом на оскарження рішень Головного управління ДФС у Харківській області у судовому порядку, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено правомірності спірних рішень, проте позивачем належними та допустимими доказами доведена їх протиправність.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.

Статтею 42 Господарського кодексу України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Принципи підприємницької діяльності встановлено статтею 44 Господарського кодексу України. Так, підприємництво здійснюється на основі, зокрема, самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Обов`язки платника податків визначено статтею 16 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з приписами підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За положеннями пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з приписами пункту 138.1. статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності. Пунктом 138.1.1. Податкового кодексу визначено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2. статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.9 статті 139 Податкового кодексу України встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначається приписами статті 177 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з підпунктом "г" пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 198.1.а пункту 198.1, пунктів 198.2. та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України відповідно: а) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання товарів; б) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається, зокрема, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною; в) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

На підставі викладеного, з урахуванням пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, платник податку на додану вартість має право віднести до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, нараховані (сплачені) таким платником при придбані товарів для їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності за умови, що такі суми підтверджені відповідними податковими накладними.

Відповідно до приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Ці вимоги деталізовані приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за № 88 (далі - Положення № 88), згідно з п. 2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз норм указаного Закону, Положення № 88 та положень ПК України свідчить про те, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування мають бути фактично здійснені, безпосередньо пов`язані з отриманням доходу та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Статтею 20 Податкового кодексу України визначені права контролюючих органів. Так, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 вказаної статті, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки платників податків.

Згідно із пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові: виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Нарахування податковим органом штрафних санкцій має відбуватись з урахуванням строків давності, встановлених Податковим кодексом України.

Строки давності для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) врегульовано статтею 114 Податкового кодексу України, відповідно до якої граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 102.1. статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом четвертим частини другої статті шостої Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що платник податку зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем в межах здійснення господарської діяльності та з метою отримання прибутку протягом 2016-2017 років надавалися послуги з перевезення ТМЦ відповідно до укладених договорів про надання послуг з перевезення вантажів з ТОВ «Кернел - Трейд» (п.н. 31454383), ПП «ЛІГА А» (п.н. 30588680), ТОВ «Агроліга» (п.н. 31369010), ТОВ «К.Н.Т» (п.н. 37707554), ПАТ «Підсереднє» (п.н. 00387134), ТОВ «АСК-ТОРГАГРОТРАНС» (п.н. 39247469), ТОВ «АГРОФІРМА «ПІСЧАНСЬКА» (п.н. 30767795), ТОВ «Східагроконтракт» (п.н. 31634250) (стор. 9 акта перевірки).

На підтвердження виконання умов зазначених договорів та підтвердження понесених витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, ФОП ОСОБА_1 під час перевірки контролюючому органу надавалися такі документи: договори, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні, акти списання палива, розрахунок витрат пального на виконання роботи з перезення вантажів автомобільним транспортом за 2016-2017 роки, виписки з банківського рахунку про отримання коштів від замовників наданих послуг.

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2022 року у цій справі зазначив, що суди, зазначаючи про підтвердження використання позивачем паливно-мастильних матеріалів, не дослідили, в якій кількості підтверджується таке використання, на яку суму та не визначили, яка кількість обліковувалась у залишках у бухгалтерському обліку (по рахунку 203) і на яку суму. Вказано, що судами попередніх інстанцій не досліджено розрахунки використання палива, здійснені податковим органом під час перевірки та даними, які надає позивач, не встановлено розбіжності між цими розрахунками та не досліджено, за рахунок яких показників існують такі розбіжності. Зазначено, що суди, приймаючи рішення, дійшли висновку, що розрахунок витрат пального, самостійно зроблений відповідачем, не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки з розрахунку неможливо зрозуміти, на підставі яких показників розраховувались норми витрат, як установлювалась базова лінійна норма витрати палива, який сумарний коригуючий коефіцієнт застосовується і чим застосовується він взагалі. Також зазначено, що позивачем під час перевірки і до суду не надано розрахунок витрат пального та використаний обсяг з урахуванням дистанції (маршруту) проїзду, встановленого під час перевірки на підставі актів виконаних робіт, і які саме об`єми витрат пального підтверджуються, на яку суму та якими первинними документами. Вказано, що позивач під час розгляду справи доводить, що податковим органом невірно була визначена відстань перевезень, оскільки при розрахунку витрат пального враховувалась лише відстань від пункту навантаження до пункту розвантаження вантажу, але не враховувалась відстань від пункту базування (відправлення) транспортного засобу до пункту навантаження вантажу та з пункту розвантаження вантажу до пункту базування транспортного засобу, однак позивачем не надано під час перевірки і суду будь-які відомості і розрахунки, яка саме відстань і маршрут не враховані.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2022 року у цій справі, врахувавши передчасність встановлення судами правильності визначення позивачем доходу, виходячи з документально підтверджених витрат, зазначив, що у даному випадку є передчасними висновки судів про задоволення позовних вимог щодо неправомірного визначення позивачу податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору за вказані періоди, оскільки такі вимоги є похідними.

Так, за висновками акта перевірки, у порушення п.п. 277.4.6. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 неправомірно включено в графу 5 додатку ф2 до декларації про доходи витрати на придбання 242 137,64 літри пального на суму 3 709 248,35 грн (у тому числі за 2017 рік 1 573 397,86 грн).

Позивачем до матеріалів справи надано реєстр відстаней при наданні послуг ФОП ОСОБА_1 за 2016-2017 роки з урахуванням відстані за маршрутом: пункт стоянки - пункт відвантаження - пункт розвантаження - пункт стоянки.

Наказом від 29.12.2015 за № 15-П ФО-П ОСОБА_1 затверджено порядок розрахунку витрат пального на виконання роботи по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, за яким:

Основні витрати пального при роботі бортових автомобілів з причепами і сідельних тягачів з напівпричепами розраховуються за формулою: Ов = 0,01 х (Нв х Вгр +Ндод + Нтр х Тр) х (1 + 0,01 х К індив.), де: Ов - витрати пального на основну роботу, літри; Вгр - Відстань перевезення грузу; Нв - Норма витрат пального, л; Ндод - витрати пального на перевезення вантужу (1,0 літр на кожну т вантажу); Нтр - витрати пального на транспортну роботу= 1,3 л/100 ткм (дизпаливо); Тр - обсяг транспортної роботи, т.км (Тр = Мгр х Вгр, де Мгр - маса вантажу, Вгр - пробіг з вантажем).

Додаткові витрати пального при роботі бортових автомобілів з причепами і сідельних тягачів з напівпричепами розраховуються за формулою: Дв = 0,01 х (Зв-Вгр) х Нв) х (1 + 0,01 х Нв індів), де: Зв - Загальна відстань по маршруту перевезення, км; Вгр - Відстань перевезення грузу, км; Нв - Норма витрат пального, л; К інвід. - поправочний коефіцієнт (сумарна відносна надбавка або зниження) до норми в відсотках.

За таких обставин матеріалами справи підтверджуються обсяги використання палива позивачем у своїй господарській діяльності.

Разом з цим при розрахунках використання палива податковим органом не враховано маршрути: «пункт дислокації (стоянки) - пункт відвантаження» та «пункт розвантаження - пункт стоянки», а також відстані цих маршрутів, зазначені в Реєстрі відстаней, при наданні послуг ФОП ОСОБА_1 за 2016-2017 роки.

Реальність придбання пального та його подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: наказами "Про тимчасові індивідуальні норми витрат дизельного палива", оборотно - сальдовими відомостями по рахунку 203 "Паливо", актами про списання палива, розрахунками витрат пального на виконання роботи по перевезенню вантажів автомобільним транспортом за період 2016-2017 року, плановими калькуляціями собівартості перевезень автомобільним транспортом, документами на право власності транспортними засобами, документами на користування автомобілів та причепів до них, договорами купівлі - продажу нафтопродуктів, податковими та видатковими накладними, договором продажу нафтопродуктів, рахунками - фактури, договорами поставки нафтопродуктів, рахунками на оплату, фіскальними чеками на отримання палива, актами надання послуг, договорами про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів, товаро - транспортними накладними, актами прийому - передачі виконаних робіт, договорами підряду на перевезення вантажу, які містяться в матеріалах справи.

Оплата за придбане пальне проводилась позивачем у готівковій та безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку підприємця на рахунки постачальників, що підтверджується виписками з банківського рахунку, які наявні в матеріалах справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що витрати на придбання вказаного палива є підтвердженими та правомірно віднесені позивачем до витрат у розумінні п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Розрахунок витрат пального, самостійно зроблений ГУ ДФС у Харківській області (додаток до акта перевірки т. 1 а.с. 64-90), не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки з розрахунку не можливо зрозуміти, на підставі яких показників розраховувались норми витрат, як встановлювалась базова лінійна норма витрати палива, який сумарний коригуючий коефіцієнт (Кг) застосовувався і чи застосовувався він взагалі.

Верховний Суд в постанові від 28.07.2020 у справі № 826/13368/15 дійшов висновку, що витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів конкретного платника, що підлягають врахуванню при визначенні його оподатковуваного доходу, не обов`язково мають дорівнювати цим нормативам, а відтак відповідні витрати мають визнаватися на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України (як того вимагає пункт 138.2 статті 138 цього Кодексу).

Також Верховний Суд у постанові від 09.07.2020 року у справі № 640/1834/19 зауважив, що Податковий кодекс України не передбачає обов`язковість застосування таких норм для визначення розміру витрат на паливо, натомість, встановлює вимоги щодо документального підтвердження витрат та їх безпосереднього зв`язку з отриманням доходу.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також матеріалами справи підтверджено, що у 2017 році ФОП ОСОБА_1 здійснив придбання запчастин на загальну суму 530 282,27 грн.

Як зазначалося вище, підпунктом 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу визначений перелік витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням прибутків підприємцем від здійснення діяльності на загальній системі оподаткування. Зокрема, до них відносяться витрати на оплату оренди, ремонт і експлуатацію майна, використовуваного в господарській діяльності прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За умовами п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного значення, визначених ст. 177 ПК України.

До основних засобів подвійного призначення належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України).

Водночас нормами ПК України не передбачено визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визнаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою - підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Облік ремонту основних засобів регламентують П(С)БО 7 «Основні засоби» і Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджені Наказом Мінфіну від 30.09.2003 за № 561, за якими ремонти ОЗ розподіляють на дві основні категорії: підтримання в робочому стані; поліпшення (п. 14, 15 НП(С)БО 7).

Для підтримання об`єкта в робочому стані проводять технічний огляд, нагляд, обслуговування, ремонт тощо.

Рішення про характер та ознаки таких робіт приймає керівник підприємства з огляду на результати аналізу ситуації, що існує, і рівень таких витрат (п. 29 Методрекомендацій № 561).

Судом установлено, що реальність придбання запчастин та їх подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: договорами, рахунками-фактури, видатковими накладними, актами виконаних послуг з ремонту, виписками з банківського рахунку, які містяться в матеріалах справи.

Отже витрати на закупку запчастин у 2017 році на суму 530 282,27 грн є витратами на ремонт та експлуатацію майна: вантажних автомобілів та причепів до них, та відносяться до витрат на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності позивача (п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ФОП ОСОБА_1 при визначені суми чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки правильно обраховував суму документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, на яку зменшував загальний оподатковуваний дохід, а відтак правильно визначав чистий оподатковуваний дохід.

Висновки відповідача про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу на 138 719,31 грн. і, як наслідок, про заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 763 115,51 грн є необґрунтованими.

Відповідно, нараховані підприємцем суми податку з доходів фізичних осіб є правильними та відповідають дійсним обставинам, підтверджені необхідними документами.

З огляду на те, що саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (22 %), то і висновки про заниження позивачем військового збору у сумі 63 592,96 грн та ЄСВ у сумі 174 147,74 грн, також є безпідставними.

Водночас, оскільки судовим розглядом у спірних правовідносинах не встановлено обов`язку позивача видавати та реєструвати додаткові податкові накладні, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у ФОП ОСОБА_2 у періоді, що перевірявся, порушень, визначених п. 120.2 ст. 120 Податкового кодексу України, що виключає нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію видаткових накладних у сумі 370 925,00 грн.

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 за № 6, від 09.01.2019 за № 6, від 09.01.2019 за № 6, від 09.01.2019 за № 6 є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

З урахуванням того, що відповідачем безпідставно встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу позивача за 2016-2017 роки, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 6 від 09.01.2019, яким застосовано штрафні санкції у сумі 25 576,47 грн, та вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 09.01.2019 за № Ф-6 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 174 147,74 грн, також підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги належним чином під час судового розгляду не довів, у зв`язку з чим позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 у справі № 520/4795/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 01.12.2023 року