Справа № 160/13073/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в нездійсненні нарахування пенсійних виплат за незаконно незарахований період з часу звернення про призначення пенсії 20.01.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії з 20.01.2022 та виплачувати пенсію за вислугою років згідно ст. 86 Закону України Про прокуратуру №1697-VІІ від 14.10.2014 відповідно до посади та довідки про заробітну плату від 20.01.2022 за №21-4вих22, виданої Дніпропетровською обласною прокуратурою від 20.01.2022 №21-4вих22;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити донарахування та виплату не донарахованої частини пенсійних виплат, у зв`язку незаконною відмовою відповідача за заявою від 20.01.2022 за період з 20.01.2022 по 01.04.2023.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 20.01.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру, та надав відповідні документи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №41 від 28.01.2022 позивачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років з причин відсутності необхідного для призначення пенсії страхового стажу.

Зазначене рішення направлено позивачу листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Про направлення рішення від 31.01.2022 №0400-0102004-8/16803.

Позивач, вважаючи вказане вище рішення протиправним, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №41 від 28.01.2022. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області врахувати період роботи ОСОБА_1 на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ 5 місяців 15 днів та зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за вислугою років період 30.06.1998-15.12.1998. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.11.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 в адміністративній справі №160/4307/22 залишено без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22 набрало законної сили 29.11.2022.

В адміністративному позові позивач вказав, що станом на момент повторного звернення до суду з адміністративним позовом, рішення суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22 залишається невиконаним.

З матеріалів справи слідує, що 01.03.2023 позивач звернувся до відповідача в порядку Закону України Про звернення громадян та просив повідомити причини невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22, яке набрало законної сили, та причини нездійснення перерахунку призначеної пенсії.

Листом Про розгляд звернення від 03.04.2023 №13362-9284/Л-01/8-0400/23 Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області повідомило позивачу, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22 взято в роботу і буде виконано в межах покладених зобов`язань.

27.03.2023 позивач через електронний кабінет веб-порталу Пенсійного фонду України звернувся зі скаргою до Пенсійного фонду України, в якій просив повідомити причини невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22, яке набрало законної сили, та причини нездійснення перерахунку призначеної пенсії.

Розглянувши скаргу позивача від 27.03.2023, Пенсійний фонд України направив позивачу відповідь від 25.04.2023 №2800-030203-8/22553, у якій зазначив, що ч. 2 ст. 14 та п.1 ст.370 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Судові рішення виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених зобов`язань. Пунктом 13-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058) передбачено, що з 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи (крім осіб з інвалідністю 1 та 2 груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) у період роботи на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України Про прокуратуру (далі Закон), виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до Закону №1058. Після звільнення з роботи виплата пенсії, призначеної відповідно до Закону, поновлюється. Оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону, виплата пенсії проводиться в розмірі, обчисленому відповідно до Закону №1058. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі № 160/4307/22 (далі рішення суду від 04.08.2022), зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі Головне управління) врахувати період роботи на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ 5 місяців 15 днів та зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, період з 30.06.1998 по 15.12.1998. Інших зобов`язань на органи Пенсійного фонду України не покладено. На виконання рішення суду від 04.08.2022 Головним управлінням зараховано 5 місяців 15 днів до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Рішення суду від 04.08.2022 виконано Головним управлінням в межах повноважень.

Позивач вважає таку позицію відповідача протиправною, та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України, порушує його право на соціальний захист, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Умови та порядок призначення, перерахунок і виплата пенсій встановлюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення, Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та іншими законами України.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

Згідно ст. 46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Закон №1058-ІV регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно Законом №1058-ІV визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (стаття 5 Закону №1058-ІV).

Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями професійного статусу особи передбачені, зокрема, Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення (далі Закон № 1788-ХІІ), Законом України від 05.11.1991 №1789-XII Про прокуратуру (далі Закон № 1789-ХІІ) та Законом №1697-VII.

При введенні в дію Закону № 1058-ІV збережено пільгове пенсійне забезпечення, передбачене законами №1788-ХІІ, №1789-ХІІ, а згодом і Законом №1697-VII у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і пенсію за вислугу років. Наявність таких пенсій пояснюється особливістю окремих професій і складними умовами праці. Пенсія за вислугу років це пенсійна виплата, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням окремих категорій громадян зі спеціальною правоздатністю, у зв`язку з тривалою професійною діяльністю.

Пенсії за вислугу років встановлюються категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Цей вид пенсії слугує формою матеріального забезпечення осіб, які через специфічний характер своєї професії потребують, на думку законодавця, додаткового або підвищеного соціального захисту з поміж інших категорій громадян. На відміну від пенсії за віком, пенсії за вислугу років призначаються чітко визначеному в законодавстві колу осіб, в тому числі і прокурорам.

На час звернення позивача за призначенням йому пенсії (20.01.2022) пенсійне забезпечення працівників прокуратури врегульовано Законом №1697-VII, а саме статтею 86.

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2020 і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч. 2 ст. 86 Закону №1697-VII).

Частиною 8 ст. 86 Закону №1697-VII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що призначення прокурорам пенсії за вислугу років є додатковою та підвищеною соціальною гарантією з боку держави через специфічний характер професії. Необхідною умовою для її призначення є наявність необхідної кількості вислуги років на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України за її призначенням.

Крім того, згідно із частинами 1-2 статті 44 Закону №1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 1 ст. 45 Закону №1058 встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 45 Закону №1058).

Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону №1058 документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Тобто, прийняттю суб`єктом владних повноважень, а у даному випадку територіальним органом Пенсійного фонду України, рішення щодо призначення чи відмови у призначенні пенсії передує відповідна адміністративна процедура.

Разом з тим, як слідує з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Як вже досліджено судом вище, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №41 від 28.01.2022 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, з причин відсутності необхідного для призначення пенсії страхового стажу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного окружного адміністративного суду від 29.11.2022, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №41 від 28.01.2022. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області врахувати період роботи ОСОБА_1 на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ 5 місяців 15 днів та зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за вислугою років період 30.06.1998-15.12.1998. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У зазначеному рішенні суду щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити з 20.01.2022 та виплачувати позивачу пенсію за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України Про прокуратуру у розмірі 60% від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданої Дніпропетровською обласною прокуратурою від 20.01.2022 №21-4вих22, з наступним проведенням перерахунку пенсії у зв`язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію, судом відмовлено, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Приписами ст. 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями статті 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу №1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі Горнсбі проти Греції зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі Піалопулос та інші проти Греції, пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського Суду з прав людини, який, зокрема, в Рішенні у справі Шмалько проти України від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43 рішення).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивач наголошує на тому, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22 в контексті призначення йому пенсії за віком на підставі Закону України Про прокуратуру та нарахування йому пенсійної виплати, відповідачем не виконується.

Проте, як вже було встановлено судом, в адміністративній справі №160/4307/22 рішенням суду не було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням зарахованих періодів роботи до стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, так само як і не було зобов`язано відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років.

Відтак, враховуючи, що позивачу пенсія не призначена, з урахуванням зарахованих, у тому числі на виконання рішення суду у справі №160/4307/22, періодів роботи позивача до страхового стажу останнього, який дає право на пенсію за вислугою років, розрахунок страхового стажу не здійснено, що унеможливлює нарахування відповідачем пенсійної виплати позивачу без здійснення вказаних дій, а саме відповідної адміністративної процедури, яка передує такому нарахуванню.

При вирішенні даного спору суд зазначає, що рішення про призначення пенсії, яке приймається територіальним органом Пенсійного фонду України за наслідками розгляду заяви та відповідних документів, перелік яких зазначений у Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура, зокрема і перевірка повноти та обґрунтованості наданих на розгляд документів.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити нарахування і виплату пенсії позивачу без прийняття конкретного рішення про призначення пенсії та без виконання усіх необхідних для цього передумов та процедур, регламентованих Порядком №22-1, не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб, оскільки призведе до вирішення судом питань, віднесених до виключної компетенції відповідача.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

В даному ж випадку відповідач не вчинив протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії, оскільки відсутнє прийняте територіальним органом Пенсійного фонду України стосовно позивача рішення про призначення останньому пенсії.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у Рішенні №6-зп від 25.11.1997 вказав, що ст. 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого, в суді можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії та бездіяльність.

Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище Рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто, громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому, потребують правового захисту в суді.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, а також рішень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі, на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи положення законодавства, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

В розумінні КАС України відповідно до приписів п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду. Отже, адміністративний позов подається собою для відновлення її прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів позивача є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем суб`єктом владних повноважень, а також, наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

Таким чином, в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб, завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, з чого вбачається, що право на судовий захист не є абсолютним. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому, суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 21.01.2020 у справі №910/7815/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З огляду на наведене, суд зазначає, що на час розгляду даної справи відсутнє порушене право позивача шляхом допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії, з причин відсутності на цьому етапі в територіального органу Пенсійного фонду України повноважень щодо таких нарахувань та виплати, та необхідності дотримання відповідної адміністративної процедури, яка передує зазначеним діям.

Вищенаведене свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених до суду позовних вимог зобов`язального щодо нарахування та донарахування пенсійних виплат позивачу.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що у відповідача наявні всі необхідні документи позивача для вирішення питання щодо призначення останньому пенсії за вислугу років, на виконання приписів вже досліджених судом вище ч. ч. 1-2 ст. 44 Закону №1058 та Порядку №22-1, а саме: заява від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із відповідними документами та рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22. Однак, станом на день звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом відповідач не переглянув вказані документи позивача та не вирішив питання щодо призначення пенсії останньому.

Вищенаведене свідчить про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, а саме пасивну поведінку, яка має вплив на права, свободи чи інтереси позивача, в тому числі не розглянув заяву позивача від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із відповідними документами, з урахуванням прийнятого до виконання відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22, та не прийняв відповідного рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії позивачу, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Тобто, відповідач не вчинив дій, які він зобов`язаний був і міг вчинити задля дотримання прав, свободи чи інтересів позивача.

Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У свою чергу, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 (пункти 60-97 постанови).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх порушених права та законних інтересів, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав та законних інтересів позивача, про захист яких він просить, та визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не розгляду повторно заяви позивача від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із відповідними документами (з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22) та зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із відповідними документами (з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22) та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової позиції суду, викладеної у даному рішенні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, в межах адміністративного судочинства захисту підлягають, серед іншого, порушенні права фізичної або юридичної особи суб`єктом владних повноважень.

При цьому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із приписами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 58 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами доводи, окрім проаналізованих вище, не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову з виходом за межі заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією про оплату №211950430 від 12.06.2023.

Таким чином, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у розмірі 536,80 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 78, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094; ідентифікаційний код юридичної особи 21910427) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не розгляду повторно заяви позивача від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із доданими до заяви документами (з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 20.01.2022 про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України Про прокуратуру із доданими до заяви документами (з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2022 у справі №160/4307/22) та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової позиції суду, викладеної у даному рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094; ідентифікаційний код юридичної особи 21910427) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 15.09.2023.

Суддя О.В. Царікова