Справа № 320/30683/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року справа №320/30683/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - відповідач, ГУНП у м. Києві) про визнання протиправною відмови ГУНП у м. Києві у здійсненні перерахунку календарної вислуги років, із зарахуванням пільгової вислуги років позивачу згідно поданого рапорту, та відповідно, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок календарної вислуги років позивача із зарахуванням йому запитуваної пільгової вислуги.

У зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам процесуального закону, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалою від 06.10.2023р. позов залишив без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

На виконання вимог ухвали позивач усунув недоліки у строк та у спосіб, що визначені в ній шляхом подання, зокрема серед іншого, заяви про поновлення строку звернення до суду, за результатом вивчення змісту якої судом установлено достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Ухвалою суду від 25.10.2023р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позову гр. ОСОБА_1 зазначив, що при розгляді його рапорту відповідні службові особи ГУНП у м. Києві повинні були до його стажу служби в поліції у календарному обчисленні зарахувати період служби в Департаменті виконання покарань та у пільговому обчисленні (місяць служби за три місяці) зарахувати період участі в антитерористичній операції, час несення служби в Сумській, Донецькій та Харківській областях, додавши при цьому до вислуги у календарному обчисленні вислугу у пільговому обчисленні, що у подальшому надає право на отримання пенсії за вислугою років. Однак відповідачем не було вчинено жодних дій спрямованих на зарахування стажу позивачу. На підставі викладеного просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

24.11.2023р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Відзив аргументовано тим, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки позивач не звільнений зі служби в поліції; визначальною для набуття права на призначення пенсію є календарна вислуга років, в яка не включає в себе періоди служби в пільговому обчисленні, і позивач такої вислуги у мінімально визначеному законодавством розмірі не має, а тому право на призначення пенсії за вислугу років не здобув; оскільки позивач наразі проходить службу в органах ОВС, тобто не є звільненим, а також не має встановленої статтею 12 вказаного Закону календарної вислуги років, його позовні вимоги є передчасними.

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

З 15.11.2001р. по 16.04.2003р. позивач проходив службу в ЗСУ.

З 08.11.2003р. по 28.02.2004р. позивач проходив навчання в Училищі ПППМ ГУ МВСУ в Київській області.

З 28.02.2004р. по 01.04.2004р. позивач працював водієм служби забезпечення в Яготинському ВР ГУ МВСУ в Київській області.

З 01.04.2004р. по 02.03.2005р. позивач працював помічником дільничного інспектора міліції в Яготинському ВР ГУ МВСУ в Київській області.

З 04.04.2005р. позивач обіймав посаду молодшого інспектора Березанської виправної колонії в м. Києві та Київській області (№95)

З 21.08.2006р. по 19.03.2007р. позивач обіймав посаду інспектора відділу нагляду і безпеки Березанської виправної колонії (№95).

З 19.03.2007р. позивач обіймав посаду начальника відділення соціально-психологічної служби Березанської виправної колонії (№95).

З 01.08.2007р. позивач відряджений у розпорядження органів МВС України, де і по теперішній час проходить службу.

Станом на вересень 2023р. (дата звернення до суду із наведеним позовом) позивач займає посаду заступника командира полку патрульної служби поліції особливого призначення «КИЇВ» в ГУНП у м. Києві.

20.06.2023р. позивач звернувся до т. в. о. заступника начальника ГУНП у м. Києві з проханням зарахувати до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, період служби позивача в Департаменті виконання покарань, а також вислугу в пільговому обчисленні під час участі в АТО (ООС), під час несення служби в Сумській, Донецькій та Харківській областях.

18.07.2023р. позивач отримав відповідь згідно якої у перерахунку календарної вислуги років із зарахуванням пільгової вислуги - відмовлено.

Відмовляючи в зарахуванні вислуги років у пільговому обчисленні до календарної вислуги років, яка дає право на призначення позивачу пенсії, відповідач вказує на можливість такого обчислення лише при призначенні пенсії за наявності необхідної календарної вислуги років, розмежовуючи поняття «календарна вислуга років» та «пільгова вислуга років».

Відповідачем зазначено, що станом на 01.07.2023р. вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 18 років 09 місяців 26 днів. Пільгову вислугу не розраховано.

З урахуванням викладеного, відповідач дійшов до висновку, що позивач не має право на призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ у зв`язку з відсутністю необхідної календарної вислуги років. При цьому зазначено, що пільгова вислуга років зараховується працівнику, який має необхідну календарну вислугу років для призначення пенсії і впливає лише на розмір пенсії згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 2262-ХІІ.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Пунктом «б» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 12 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Згідно з пунктами «б», «в» частини першої статті 17 Закону № 2262-ХІІ особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються служба в органах внутрішніх справ, поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; час роботи в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 171 Закону № 2262-ХІІ).

На виконання зазначених вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» прийнято Постанову № 393.

Відповідно п. «а» п.3 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992, до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за три місяці: участь у бойових діях у воєнний час; час перебування під вартою, час відбуття покарання в місцях позбавлення волі та висилки військовослужбовців, безпідставно притягнутих до кримінальної відповідальності, безпідставно репресованих і надалі реабілітованих; час виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, до 1 січня 1988 року; час проходження служби військовослужбовцями Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, направленими у відрядження до Республіки Ірак з метою забезпечення в умовах посилення терористичних посягань безпеки дипломатичної установи України, її співробітників та членів їх сімей; час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції; період проходження служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів; час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п. п. «в» п.3 постанови №393, один місяць служби за півтора місяця, у підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 Постанови від 20.07.2011 № 780 «Про внесення змін до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» до пункту 3 Постанови № 393 внесено такі зміни: абзаци двадцять четвертий, двадцять шостий, двадцять сьомий і двадцять дев`ятий підпункту «в» виключено.

Пунктом 2 Постанови № 780 установлено, що вислуга років осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка була обчислена до прийняття цієї постанови, перегляду не підлягає.

Постанова № 780 набрала чинність 27.07.2011.

Вирішуючи справу № 805/3923/18-а об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у постанові від 03.03.2021 дійшла до висновку, що «основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.».

Таким чином, передбачена Постановою № 393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону № 2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18 і від 22.06.2022 № 761/29252/17.

Таким чином, до вислуги років для призначення пенсії особам, зазначеним у Постанові № 393, відповідні періоди проходження ними служби зараховується на пільгових умовах, у тому числі, періоди проходження служби до 27.07.2011 на посадах, передбачених Постановою № 393 до внесення до неї змін Постановою № 780.

Суд зауважує на тому, що у відзиві на позовну заяву і в листі-відповіді на рапорт позивача від 20.06.2023р. відповідачем не заперечується право позивача на зарахування запитуваних ним періодів служби в органах Державної пенітенціарної служби України та органах внутрішніх справ до календарної вислуги років, в тому числі і в пільговому обчисленні, але акцентує увагу на тому, що ця пільгова вислуга років зараховується працівникові, який має необхідну календарну вислугу років для призначення пенсії і впливає лише на розмір пенсії згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 2262-ХІІ.

З цим висновком позивач категорично не погоджується.

Таким чином, суть спору в цій справі зводиться до того, чи зараховується поліцейському при призначенні пенсії за вислугу років пільгова вислуга років до календарної вислуги років, встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

Статтею 1 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Таким чином, Закон № 2262-ХІІ як єдину, обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). При цьому, наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років безвідносно до віку, стажу та працездатності особи.

Визначення у Законі № 2262-ХІІ вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в частині четвертій статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги.

Таким чином, передбачена Законом № 2262-ХІІ календарна вислуга це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік 365 календарних днів, календарний місяць 30 календарних днів).

В свою чергу, передбачені статтею 171 Закону № 2262-ХІІ пільгові умови призначення пенсій відповідно до Порядку № 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років.

При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах.

Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18.

З огляду на вищенаведене суд відхилив як необґрунтоване твердження відповідача про те, що зарахування пільгової вислуги років у календарну для отримання працівником права на призначення пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ чинним законодавством не передбачено.

У відзиві на позовну заяву та листі-відповіді на рапорт поліцейського відповідач також зазначив, що вимога позивача зарахувати до загального пільгового стажу пільгових періодів роботи є передчасною, оскільки позивач не є звільненим з органів Національної поліції України, а тому не має права на призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

З матеріалів справи слідує, що позивач і дотепер проходить службу в органах Національної поліції України. Будь-яких доказів того, що в період розгляду цієї справи він звільнився з органів Національної поліції України, сторони суду не надали.

Таким чином, станом на день прийняття цього рішення суду згідно з матеріалами справи позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Поряд з цим, відповідно до абзацу десятого статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Отож відомості про календарну вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, відносяться до персональних даних.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.

Згідно з пунктом 6 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконного чи є недостовірними.

Отже, відмовивши позивачу у зарахуванні до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, вислугу в пільговому обчислені, відповідач порушив право позивача на зміну його персональних даних, які є недостовірними, на достовірні.

Статтею 276 Цивільного кодексу України встановлено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення.

Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Тобто захист немайнових прав фізичної особи, до яких відноситься і право на персональні дані, підлягає судовому захисту.

Відтак позовні вимоги позивача про зарахування до загального стажу пільгових періодів роботи не є передчасними, оскільки в цьому випадку має місце факт порушення відповідачем права позивача на зміну його персональних даних, які є недостовірними, на достовірні.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 КАС України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).

Суд зазначає, що відповідача по справі не надав суду належних та достатніх доказів в силу положень абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в обґрунтування правомірності своєї відмови щодо зарахування пільгової вислуги років позивача до її календарної вислуги у відповідності до . 2 ст. 2 КАС України.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

За наслідками вирішення спору судом враховуючи обставини звільнення позивача від сплати судового збору, як учасника бойових дій за ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та відсутності заявлення сторонами понесених судових витрат по справі, відсутні процесуальні підстави для вирішення питання за ст. 139 КАС України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у місті Києві (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у місті Києві (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ) щодо відмови у здійсненні перерахунку календарної вислуги років, із зарахуванням пільгової вислуги років ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ).

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції у місті Києві (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ) здійснити перерахунок календарної вислуги років із зарахуванням пільгової вислуги років ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) згідно поданого ним рапорту від 20.06.2023р. (зареєстровано за вх. №10198/ВС).

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.