Справа № 160/10661/23
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рищенка А.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
18.05.2023 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 04.05.2023 року включно;
???- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 04.05.2023 року включно в сумі 855 039 гривень 08 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач був звільнений з військової служби 20.09.2018. Однак, як зазначає позивач, при його звільненні з військової служби компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки (за 2017 та 2018 роки) та індексація грошового забезпечення за періоди з 17.05.2017 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 20.09.2018 відповідачем виплачені йому не були, а були зараховані на його банківський рахунок лише 20.01.2023 та 05.05.2023. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки відповідач повинен був розрахуватися з ним у день його звільнення у відповідності до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, тому вважає, що, оскільки невиплата компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (за 2017 та 2018 роки) та індексації грошового забезпечення за періоди з 17.05.2017 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 20.09.2018 у день його звільнення сталася з вини відповідача, останній зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю останньої вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України.
На виконання вимог ухвали суду, 26.05.2023 позивачем були усунуті недоліки позовної заяви.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
19.07.2023 від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, розрахована позивачем загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 855 039,08 грн. є не співмірною встановленому розміру заборгованості 69 473,88 грн., яка не була виплачена позивачу під час проходження військової служби. Також, зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Міністерство оборони України) та фінансується з державного бюджету, у зв`язку з чим, відповідач не може передбачити на перед компенсаційні витрати, - для їх виплати необхідно відправляти заявки до відповідно органу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : довідку про розмір всіх належних ОСОБА_1 сум, нарахованих і виплачених на день його звільнення, із зазначенням їх складових; довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 .
05.09.2023 на виконання вимог ухвали суду від 17.07.2023 відповідачем надані витребувані документи.
10.11.2023 на виконання вимог ухвали суду від 04.09.2023 позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 визнано поважними підстави пропуску та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою; продовжено розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно положень ст. 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 17.05.2017 по 20.09.2018 проходив військову службу у Військовій частина НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.09.2018 №260 Заваду з 20.09.2018 звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Проте, при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

20.01.2023 відповідачем на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 виплачено на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 7 621,59 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження служби за період з 17.05.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.05.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 20.09.2018 відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 20.09.2018 відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

05.05.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 17.05.2017 по 20.09.2018 у сумі 61 852,29 грн.

Позивач, вважаючи, що усі належні йому виплати при звільненні виплачено відповідачем несвоєчасно у порушення вимог ст.116 КЗпП України, звернувся з даним позовом та просить визнати таку бездіяльність протиправною та, відповідно, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому коштів при звільненні з військової служби за період з 21.09.2018 по 04.05.2023 у сумі 855 039,08 грн, згідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України, тому вони підлягають застосуванню під час вирішення таких спорів.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства щодо порядку, умов, складу, розміру виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Висновок щодо можливості застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання відповідачами відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України в частині щодо виплати всієї суми належного позивачеві при звільненні грошового забезпечення підтверджена рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 та Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22, які набрали законної сили.

Не проведення з вини відповідачів розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за періоди з 21.09.2018 по 19.01.2023 та з 21.09.2018 по 04.05.2023.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 саме 20.09.2018 та проведення остаточних розрахунків з ним на виконання рішень судів від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 та від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 лише 20.01.2023 та 05.05.2023, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за періоди з 21.09.2018 по 19.01.2023 та з 21.09.2018 по 04.05.2023.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, суд уважає, що при розгляді цього спору слід застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум і правильну суму, яка була несвоєчасно виплачена позивачеві, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У даному випадку судом встановлено, що розмір усіх належних позивачеві при звільнені сум становить 93 899,68 грн. із розрахунку: 24 425,80 грн + 7 621,59 грн + 61 852,29 грн, з яких:

- 24 425,80 грн нарахована позивачеві при звільненні з військової служби 20.09.2018 до виплати сума, яка не була спірною;

- 7 621,59 грн нарахована та виплачена позивачеві на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів у сумі 7 621,59 грн на картковий рахунок позивача 20.01.2023;

- 61 852,29 грн нарахована та виплачена позивачеві на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 сума індексації його грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів у сумі 61 852,29 грн на картковий рахунок позивача 05.05.2023.

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 93 899,68 грн (100%), з яких 7 621,59 грн (8,11%) нарахована на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка була виплачена на картковий рахунок позивача 20.01.2023, та 61 852,29 грн (65,87%) нарахована на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 сума індексації його грошового забезпечення, яка була виплачена на картковий рахунок позивача 05.05.2023.

При цьому, обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, позивач виключений зі списків 20.09.2018, відтак, при визначенні середньоденного грошового забезпечення позивача враховується грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяця проходження військової служби, тобто за липень 2018 року та серпень 2018 року, яке складало: грошове забезпечення за липень 2018 року 15 165,34 грн та грошове забезпечення за серпень 2018 року 16 258,77 грн, отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (15 165,34 грн + 16 258,77 грн) / 62 діб (кількість днів в липні та серпні 2018 року) = 506,84 грн.

Судом також встановлено, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 21.09.2018 по 19.01.2023 становить 1582 дні та з 21.09.2018 по 04.05.2023 становить 1687 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 19.01.2023 становить 801 820,88 грн, виходячи із наступного розрахунку (506,84 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 1582 (кількість днів затримки з 21.09.2018 по 19.01.2023).

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 04.05.2023 становить 855 039,08 грн, виходячи із наступного розрахунку (506,84 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 1687 (кількість днів затримки з 21.09.2018 по 04.05.2023).

Водночас, суд звертає увагу, що у порівнянні із виплаченою позивачеві сумою грошового забезпечення в розмірі 7 621,59 грн та 61 852,29 грн, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 801 820,88 грн та 855 039,08 грн не можна вважати співмірними, оскільки вони значно перевищують суми прострочених виплат грошового забезпечення позивача.

При цьому, як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, бо синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено вище, у даному випадку загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 93 899,68 грн, з яких 7 621,59 грн (8,11%) нарахована на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2022 у справі №160/12572/22 сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка була виплачена на картковий рахунок позивача 20.01.2023, та 61 852,29 грн (65,87%) нарахована на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2022 у справі №200/4086/22 сума індексації його грошового забезпечення, яка була виплачена на картковий рахунок позивача 05.05.2023.

Відтак, розмір невиплачених своєчасно сум грошового забезпечення 7 621,59 грн та 61 852,29 грн від розміру всіх належних позивачеві при звільненні сум становить 8,11% та 65,87% відповідно.

Обраховані судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становлять 801 820,88 грн та 855 039,08 грн

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у розмірі 65 027,67 грн із розрахунку (8,11% від 801 820,88 грн.) та 563 214,24 грн (65,87% від 855 039,08 грн).

Аналогічна правова позиція щодо обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлена Верховним Судом у постановах Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд враховує, що обраний ним засіб захисту прав позивача повинен бути ефективним, а рішення суду таким, що не викликатиме на стадії його виконання нових спорів між сторонами. Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому суд, встановивши несвоєчасну виплату роботодавцем працівнику належних при звільненні сум, повинен стягнути з відповідача на користь позивача конкретну суму штрафних санкцій, а не зобов`язувати відповідача нараховувати розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 628 241,91 грн.

Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 241-246, 250 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 04.05.2023 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 04.05.2023 включно у розмірі 628 241,91 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. Ю. Рищенко