Справа № 300/3790/23
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2023-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" грудня 2023 р. справа № 300/3790/23
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Тимощук О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Верховинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення певних дій,
ОСОБА_2 (надалі, також - представник позивача), який діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ) 20.06.2023 звернувся в суд з позовною заявою до Верховинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі, також відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Верховинського РТЦК та СП щодо невчинення дій та неприйняття законного рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації за сімейними обставинами у зв`язку із здійсненням постійного догляду за особою з інвалідністю І групи рідною тіткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- зобов`язати суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 вчинити дії - надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації за сімейними обставинами у зв`язку із здійсненням ним постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а саме рідною тіткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, на підставі, передбаченій абзацом 12 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку від 21.10.1993 №3543-ХІІ.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненадання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації за сімейними обставинами у зв`язку із здійсненням постійного догляду за особою з інвалідністю І групи рідною тіткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Представник позивача вважає, що оскільки факт здійснення такого догляду підтверджено всіма необхідними документами, останній зобов`язаний надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації за сімейними обставинами відповідно до абзацу 12 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку від 21.10.1993 №3543-ХІІ.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с. 37-38).
Верховинський РТЦК та СП скористався правом подання відзиву, який надійшов на поштову адресу суду 17.07.2023 (а.с. 42-46). Так, у відзиві №1/2/1683 від 11.07.2023 представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, заявлених до Верховинського РТЦК та СП. На підтвердження своєї позиції зазначив, що позивач не надав допустимих і достатніх доказів про те, що він здійснює догляд за ОСОБА_3 . Також звернув увагу, що з поданих позивачем документів вбачається, що наявні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд, зокрема, мати позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвалід III групи, працівниця Черемошнянського ліцею та дружина позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Окрім цього, представник відповідача звернув увагу на те, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, що виключає можливість виплати йому компенсації за догляд згідно зі статтею 13 Закону України «Про соціальні послуги» та, відповідно, видачі довідки про здійснення догляду від органів соціального захисту і включення до реєстру «Надавачі соціальних послу». Вказав на відсутність підстав для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій навів аргументи на спростування доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позов. Вказав на неможливість ОСОБА_4 здійснювати догляд за своєю сестрою, оскільки матір позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи (на теперішній момент ІІ групи). Також заперечив обов`язок дружини позивача здійснювати такий догляд. Вказав про помилковість посилань представника відповідача на статтю 13 Закону України «Про соціальні послуги», оскільки питання про надання соціальних послуг та виплати компенсації не є предметом цього спору. Повторно звернув увагу на наявність у позивача визначених абзацом 12 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку від 21.10.1993 №3543-ХІІ підстав для відстрочки від призову під час мобілізації, у зв`язку з чим просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 (надалі, також ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16.09.1986, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.10.1985 та довідкою Білоберізької сільської ради Яблуницького старостинського округу №308 від 18.04.2023 (а.с. 7, 15, 18, відповідно).
Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №1095727 від 27.08.2018 ОСОБА_3 є особою з інвалідністю І «А» групи з 27.07.2018; без переогляду; потребує постійного стороннього догляду (а.с. 10).
Факт інвалідності І «А» групи в ОСОБА_3 та її потреба в постійному сторонньому догляді також підтверджені висновком лікарської консультативної комісії КНП «Верховинська багатопрофільна лікарня» Верховинської селищної ради №29 від 20.01.2023 (а.с. 11).
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №43 від 18.01.2023, виданої Білоберізькою сільською радою Яблуницького старостинського округу, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована також: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тета (а.с. 9).
Також, згідно з висновком №29 від 20.01.2023 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, складеним лікарською консультативною комісією КНП «Верховинська багатопрофільна лікарня» Верховинської селищної ради, ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с. 12).
Згідно з актом №2 від 23.01.2023 проведення обстеження сім`ї, складеного Білоберізькою сільською радою Яблуницького старостинського округу, у висновку-рекомендації про призначення (не призначення) компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, рекомендовано «призначити ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, так як не має інших осіб, які могли би здійснювати такий догляд». Зазначений акт складено за формою, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України №37 від 29.01.2021 «Про затвердження форм документів, необхідних для призначення компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» (а.с. 20).
Також посадовими особами Білоберізької сільської ради складено акт встановлення факту здійснення догляду №6 від 19.04.2023, яким зафіксовано, що в ході обстеження було встановлено, що ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 - особа з інвалідністю, потребує постійного стороннього догляду, який їй надає племінник ОСОБА_1 . Надає догляд щоденно, оскільки ОСОБА_3 часто хворіє. Потребу в догляді за ОСОБА_3 підтверджено висновком ЛКК Верховинської КНП від 20.01.2023 №29. Під час обстеження встановлено, що інших осіб, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_3 окрім її племінника, з яким вона проживає немає (а.с. 21).
Виконавчим комітетом Білоберізької сільської ради прийнято рішення №43/2023 від 12.04.2023 "Про призначення та реєстрацію помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки», яким ОСОБА_1 зареєстровано та призначено помічником ОСОБА_3 (а.с. 22).
Також Виконавчим комітетом Білоберізької сільської ради видано посвідчення помічника дієздатної фізичної особи №1 від 12.04.2023, згідно якого ОСОБА_1 є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_3 (а.с.23).
Позивач 12.04.2023, 27.04.2023 та 14.06.2023 звертався до Верховинського РТЦК та СП із заявами про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з постійним доглядом за особою з інвалідністю І групи (а.с. 24-25, 26-27, 28). Згідно з переліком додатків до таких заяв, позивач долучав, серед іншого, проаналізовані вище документи.
Листами №1/2/894 від 24.04.2023 та №3/1/1140 від 16.05.2023 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для надання відстрочки. Відмову відповідач мотивував тим, що посвідчення №1 від 12.04.2023 помічника дієздатної фізичної особи від 12.04.2023 підтверджує факт піклування, а не догляду, а стаття 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не передбачає відстрочку піклувальникам. Також відповідач у листі №3/1/140 від 16.05.2023 вказав на суперечливість суджень щодо відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 , оскільки особи з інвалідністю ІІІ групи можуть вести звичайний спосіб життя, якщо за допомогою спеціальних засобів та препаратів компенсувати наявні порушення функцій організму (а.с. 29-30, 31-32).
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача щодо ненадання відстрочки від призову під час мобілізації, позивач через уповноваженого представника звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі, також - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону №2232-XII).
Відповідно до частини 7 статті 1 Закону №2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 №389-VІІІ (надалі, також - Закон №389) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023 та триває по теперішній час.
Також, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 Про загальну мобілізацію, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 №3543-XII (надалі, також - Закон №3543-XII).
Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи прихованою.
Також абзацом 5 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Позивач вважає, що має право на відстрочку від призову під час мобілізації за сімейними обставинами у зв`язку із здійсненням постійного догляду за особою з інвалідністю І групи рідною тіткою ОСОБА_3 , 21.05.1977, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, за відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Так, статтею 23 Закону №3543-XII урегульовано правовідносини щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зокрема, відповідно до абзацу 12 частини 2 цієї статті не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Тобто в контексті спірних правовідносин предметом доказування є доведеність здійснення позивачем постійного догляду за особою з інвалідністю І групи та відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Факт встановлення ОСОБА_3 . І групи інвалідності, а також її потреба в постійному сторонньому догляді підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №1095727 від 27.08.2018 (а.с. 10).
З приводу доведеності здійснення позивачем постійного догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 , суд зазначає таке.
Частиною 1 статті 56 Цивільного кодексу України (надалі, також - ЦК України) встановлено, що органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.
Відповідно до статті 78 ЦК України дієздатна фізична особа, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, має право обрати собі помічника. Помічником може бути дієздатна фізична особа. За заявою особи, яка потребує допомоги, ім`я її помічника реєструється органом опіки та піклування, що підтверджується відповідним документом. Помічник має право на одержання пенсії, аліментів, заробітної плати, поштової кореспонденції, що належать фізичній особі, яка потребує допомоги. Помічник має право вчиняти дрібні побутові правочини в інтересах особи, яка потребує допомоги, відповідно до наданих йому повноважень. Помічник представляє особу в органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та організаціях, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення. Помічник може представляти фізичну особу в суді лише на підставі окремої довіреності. Послуги помічника є оплатними, якщо інше не визначено за домовленістю сторін. Помічник може бути у будь-який час відкликаний особою, яка потребувала допомоги. У цьому разі повноваження помічника припиняються.
З огляду на викладене суд приходить висновку, що у випадку коли повнолітня дієздатна особа за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, вона може обрати собі помічника, ім`я якого за її заявою реєструється органом опіки та піклування. Тобто право вибору особи помічника законодавець надає фізичній особі, яка потребує допомоги.
Це пов`язано з тим, що саме ця особа ініціює надання допомоги у реалізації її прав та обов`язків, що пов`язано із станом її фізичного здоров`я. Потреба у допомозі може бути викликана різними факторами: фізичними вадами, важкими хворобами, похилим віком, однак така фізична особа зберігає повний обсяг дієздатності, вона повністю усвідомлює свої дії та може ними керувати, а отже, може самостійно обрати особу, яка буде надавати їй необхідну допомогу.
За вітчизняним законодавством ініціатива призначення помічника для надання допомоги виходить саме від фізичної особи, яка потребує цієї допомоги, до того ж законодавець вживає термін "обрання" помічника, а не "призначення". Орган опіки і піклування лише реєструє ім`я цієї особи, тобто посвідчує, підтверджує відносини, що вже склалися. Звільнити помічника від виконання його обов`язків орган опіки та піклування теж не може, оскільки це є право фізичної особи, якій помічник надає допомогу, що підтверджується, зокрема, і частиною 6 статті 78 Цивільного кодексу України.
Разом з цим, згідно із преамбулою Закону України "Про соціальні послуги" №2671-VIII від 17.01.2019 (надалі, також Закон України "Про соціальні послуги") саме цей Закон визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.
Статтею 1 Закону України "Про соціальні послуги" визначено, що надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, включені до розділу "Надавачі соціальних послуг" Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, а отримувачі соціальних послуг - це особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги.
Статтею 15 Закону України "Про соціальні послуги" визначено порядок ведення та внесення відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг щодо надавачів та отримувачів таких соціальних послуг.
Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України "Про соціальні послуги" до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належать:
1) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення;
2) Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації;
3) виконавчі органи міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про соціальні послуги" надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність відповідно до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України.
Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів.
До надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.
Працівники надавачів соціальних послуг державного/комунального та недержавного секторів та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, забезпечують надання соціальних послуг на професійній основі відповідно до вимог цього Закону.
Фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.
З огляду на наведені норми законодавства, суд приходить висновку, що поняття «помічник» та поняття «постійний догляд» у розумінні чинного законодавства не є тотожними, оскільки помічник надає свої послуги дієздатній фізичній особі, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Натомість постійний догляд є сукупністю соціальних послуг, які надаються, зокрема, фізичною особою без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі відповідно до норм Закону України "Про соціальні послуги".
Особи, які у встановленому законом порядку визнані такими, що потребують стороннього постійного догляду, є соціально захищеними державою, а надання їм такого захисту, зокрема і в частині постійного догляду особами з числа членів сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, - здійснюється у передбаченому законом порядку, а отже підтверджується відповідними доказами, зокрема, доказами отримання компенсації за догляд за такою особою.
Таким чином, у спірному випадку реєстрація ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Білоберізької сільської ради №43/2023 від 12.04.2023 помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_3 , не підтверджує здійснення постійного догляду за останньою та не породжує підстави, встановлені абзацом 12 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку від 21.10.1993 №3543-ХІІ для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Також, на переконання суду, надані позивачем до матеріалів судової справи документи (довідка про склад сім`ї №43 від 18.01.2023; висновок №29 від 20.01.2023 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, форми №080-4/о; акт №2 від 23.01.2023 проведення обстеження сім`ї за формою, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України №37 від 29.01.2021; акт встановлення факту здійснення догляду №6 від 19.04.2023) свідчать зокрема, про те, що він є особою, яка може претендувати на здійснення постійного догляду за ОСОБА_3 та вказують на наявність підстав для оформлення соціальної послуги з догляду в органах соціального захисту, однак не є достатніми для підтвердження обставин здійснення постійного догляду на момент існування спірних правовідносин.
Інших належних доказів на підтвердження факту зайняття позивачем постійним доглядом за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_3 ні відповідачу, ні суду не надано.
Суд наголошує, що обов`язок доведення існування обставин для надання військовозобов`язаній особі відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема і з підстав, передбачених абзацом 12 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ, лежить саме на такій особі.
Наявність інших, визначених статтею 26 Закону №2232-XII, підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, позивачем не наведено та належними доказами не підтверджено.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 .
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
У зв`язку із відмовою в задоволенні позову та відсутністю доказів, що підтверджували б понесення відповідачем будь-яких витрат, пов`язаних з розглядом справи, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач - Верховинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, адреса: вул. І.Франка, 6, с-ще Верховина, Івано-Франківська обл., 78701, код ЄДРПОУ - 26616388.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.