Справа № 160/22850/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Екона до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування рішення митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення,-
07.09.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 07.09.2023 року через систему Електронний суд позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Екона до Дніпровської митниці, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Дніпровської митниці UA110050/2023/000289;
- визнати протиправною та скасувати рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості №UA110000/2023/000037/2 від 24.07.2023 року.
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської митниці судові витрати розмірі 4294,40 грн за подання позовної заяви до суду та витрати у розмірі 10 914 грн. на професійну правничу допомогу.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що спірне рішення про коригування митної вартості товарів та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, в якому митна вартість визначена не за ціною договору, а за резервним методом, є неправомірним, оскільки митному органу було надано всі необхідні документи, які в повній мірі підтверджували заявлену митну вартість товарів (числові значення складових митної вартості товарів) і жодних розбіжностей такі документи не містили. Посилання ж митного органу, як на підставу виникнення у нього сумнівів у правильності визначення декларантом митної вартості товарів, на нижчий ціновий рівень імпортованого позивачем товару порівняно з митним оформленням інших ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів, є нормативно необґрунтованими, оскільки лише сама по собі різниця між вартістю подібних (аналогічних) товарів не свідчить про наявність порушень з боку декларанта та не призводить до автоматичного збільшення митної вартості товарів, адже законодавство таких підстав прямо не встановлює.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2023 зазначена вище справа розподілена та 08.09.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між товариством з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Екона, як покупцем, та SHANDONG ZHONGYUAN FOODS CO., LTD. (Китай), як продавцем, укладено контракт поставки №16 від 09.12.2019, розділом 1 якого визначено, що продавець продає, а покупець купує імбир для суші, далі за текстом - Товари, в асортименті вказаному в рахунках-інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту.
Товар поставляється партіями на умовах, узгоджених сторонами у цьому контракті та проформах-інвойсах згідно з правилами Інкотермс 2010. У разі якщо у проформах-інвойсах не погоджено умови постачання, товар поставляється на умовах FOB (Китайська Народна Республіка) згідно з правилами Інкотермс 2010.
Кількість та ціни партії товару погоджується сторонами у проформах-інвойсах на кожне відвантаження товару, які є невід`ємною частиною контракту.
Додатковою угодою №6 від 03.01.2022 до контракту поставки №16 від 09.12.2019 сторони домовились встановити такі ціни на товар з 03.01.2022 на весь маркетинговий рік: 4,7 доларів США / ящик (10 пакетів). Ціни діють до подальшого повідомлення з боку продавця.
Рахунком проформою (proforma invoice) №ZY042305 від 17.02.2023 до контракту поставки №16 від 09.12.2019 сторони погодили поставку товару імбиру для суші рожевого 1,4 кг*10 пакетів/ящик у кількості 1650 ящиків загальною вартістю 7 755,00 доларів США, із розрахунку 4,7 доларів США за ящик.
Також проформою-інвойсом №ZY042305 від 17.02.2023 до контракту поставки №16 від 09.12.2019 сторони погодили наступні умови поставки: 1. Пакування: 4 кг*10 пакет і в ящик. 2.Строк поставки: 1 *20 FCL імбир у для суші, дата відправки за погодженням сторін. 3. Порт навантаження та призначення: Порт Циндао, Китай в Україна. 4. Страхування: на розсуд покупця. 5. Умови оплати: банківським переказом 20% передплата перед початком виробництва. Оплата 80% впродовж 15 днів після надання копії коносаменту. Документи: проформа-інвойс, комерційний інвойс, пакувальний лист, коносамент, сертифікат аналізу, форма А, санітарний сертифікат, сертифікат якості, фіто санітарний сертифікат, комерційний інвойс, комерційна пропозиція, прайс лист, декларація виробника, експортна декларація.
На виконання умов контракту поставки №16 від 09.12.2019 SHANDONG ZHONGYUAN FOODS CO., LTD. (Китай) поставило ТОВ «ТД ЕКОНА» імбир маринований для суші: SUSHI GINGER PINK, Grade D, рожевий, у первинній упаковці, 1 коробка*10 пласт.уп.*1,4 (+/-10%), загальною кількістю 1650 коробів загальною вартістю 7 755,00 доларів США.
Вартість товару позивачем сплачено в повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями в іноземній валюті №181 від 20.02.2023 та №188 від 13.06.2023.
Митна вартість ввезеного на митну територію України товару позивачем була заявлена відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.57 Митного кодексу України за основним методом, який встановлений ст.58 Митного кодексу України на рівні 10 863,99 доларів США (вартість товару згідно контракту 7 755,00 доларів США + вартість транспортних витрат до кордону з Україною 3 108,99 доларів США), відповідно до умов поставки, що еквівалентно сумі 113 691,38 грн, по курсу 36,5686 грн.
Для підтвердження вартості товару, яка сплачена продавцю у повному обсязі, позивачем надано митному органу документи, передбачені частинами 2 та 3 ст.53 Митного кодексу України, перелік яких зазначений в гр. 44 митної декларації, а саме:
- Пакувальний лист (Packing list) ZY042305 від 25.04.2023;
- Рахунок-проформа (Proforma invoice) ZY042305 від 17.02.2023;
- Рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) ZY042305 від 25.04.2023;
- Мастерконосамент (Master bill of lading) 227109618 від 05.05.2023; - Коносамент (Bill of lading) HS123042527 від 05.05.2023;
- Накладна УМВС (SMGS consignment note (rail)) 215103571-7 від 02.07.2023;
- Сертифікат про походження товару форми A (Certificate of origin form A (GSP))
G23MA3QN8J980046 від 04.05.2023;
- Платіжна інструкція, що стосується товару 181 від 20.02.2023;
- Платіжна інструкція, що стосується товару 188 від 13.06.2023;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг CLL148.1/23 від
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг CLL148/23
- Платіжна інструкція, що підтверджує оплату транспортно-експедиційних послуг
9109 від 13.06.2023;
- Платіжна інструкція, що підтверджує оплату транспортно-експедиційних послуг
9284 від 04.07.2023;
- Розрахунок ціни (калькуляція) від 25.04.2023;
- Додаткова угода 1 від 12.03.2020 до контракту поставки 16 від 09.12.2019;
- Додаткова угода 6 від 3.01.2022 до контракту поставки 16 від 09.12.2019;
- Додаткова угода 7 від 03.01.2022 до контракту поставки 16 від 09.12.2019;
- Контракт поставки 6 від 09.12.2019;
- Договір про надання послуг митного брокера 2 від 12.01.2017;
- Договір на транспортно-експедиторське обслуговування К-213/18 від 23.10.2018;
- Декларація виробника 25.04.2023;
- Інформація про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів, іншими державними органами та підприємствами за принципом «єдиного вікна» з використанням електронних засобів передачі інформації (в якості відомостей про документ зазначається ідентифікатор справи, зґенерований інформаційною системою та переданий декларанту в автоматичному режимі) 10200382 від 19.07.2023;
- Прайс лист від 25.03.2023;
- Сертифікат аналізу від 25.04.2023;
Для підтвердження транспортних витрат (фрахту) до кордону України , як і зазначено вище, позивачем до митного органу надано:
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг CLL148.1/23 від 03.07.2023;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг CLL148/23 12.06.2023;
- Платіжна інструкція, що підтверджує оплату транспортно-експедиційних послуг 9109 від 13.06.2023;
- Платіжна інструкція, що підтверджує оплату транспортно-експедиційних послуг 9284 від 04.07.2023;
- Договір на транспортно-експедиторське обслуговування К-213/18 від 23.10.2018.
Цим же повідомленням, відповідно до ч.5 ст.54 Митного кодексу України, митницею були додатково витребувані від ТОВ «ТД ЕКОНА» наступні документи: якщо рахунок сплачено банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваних товарів (враховуючи зазначені розбіжності та невідповідності); за наявності інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товарів та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезених товарів (враховуючи зазначені розбіжності та невідповідності); транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (враховуючи зазначені розбіжності та невідповідності); страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копія митної декларації країни відправлення (враховуючи зазначені розбіжності та невідповідності); висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.
У відповідь на запит митного органу 10.02.2023 декларантом надано лист №10/02, в якому зазначено, що підприємство не має можливості надати додаткові документи у десятиденний термін.
Також відповідачем складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Дніпровської митниці UA110050/2023/000289.
Загальна сума митної вартості, визначена декларантом для товару №1 в спірному рішенні збільшена митницею з 10 863,99 доларів США до 20 559,00 доларів США.
Загальна різниця митних платежів (ввізного мита та ПДВ) від митної вартості, визначеної підприємством та скоригованої митницею склала 143 231,32 грн.
Загальна різниця між сумами ввізного мита та ПДВ, нарахованих згідно з митною вартістю, визначеною декларантом та митною вартістю, визначеною митним органом складає: 60 270,60 грн + 82 960,72 = 143 231,32 грн.
Розрахунок позивача: 1) 397 280,90 грн (розмір митної вартості товару, визначеної позивачем, що еквівалентно сумі 10 863,99 доларів США по курсу 36,5686) х 17% (ввізне мито) = 67 537,75 грн (розмір ввізного мита); 2) 397 280,90 грн (розмір митної вартості товару, визначеної позивачем) + 67 537,75 грн (розмір ввізного мита) = 464 818,65 грн; 3) 464 818,65 грн х 20% (ПДВ) = 92 963,72 грн (розмір ПДВ); 4) 67 537,75 грн (розмір ввізного мита) + 92 963,72 грн (розмір ПДВ) = 160 501,47 грн.
Розрахунок відповідача: 1) 751 813,85 грн (розмір митної вартості товару, визначеної відповідачем, що еквівалентно сумі 20 559,00 доларів США по курсу 36,5686) х 17% (ввізне мито) = 127 808,35 грн (розмір ввізного мита); 2) 751 813,85 грн (розмір митної вартості товару, визначеної відповідачем) + 127 808,35 грн (розмір ввізного мита) = 879 622,20 грн; 3) 879 622,20 грн х 20% (ПДВ) = 175 924,44 грн (розмір ПДВ); 4) 127 808,35 грн (розмір ввізного мита) + 175 924,44 грн (розмір ПДВ) = 303 732,79 грн.
Розрахунок різниці: 303 732,79 грн (сума митних платежів, розрахованих відповідачем) - 160 501,47 грн (сума митних платежів, розрахованих позивачем) = 143 231,32 грн (з яких 60 270,60 грн розмір ввізного мита та 82 960,72 розмір ПДВ).
Вважаючи спірні рішення митної вартості товарів та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення протиправними та безпідставними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ж до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, пов`язані зі справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України.
Згідно з пунктами 23 та 24 частини 1 статті 4 МК України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
За змістом статей 49, 50 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (частини 1 та 2 статті 51 МК України).
Так частинами 1 - 3 статті 57 (глава 9 розділу ІІІ) МК України передбачено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно із частинами 1 - 2 статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
У разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (частина 1 статті 64 «Резервний метод» МК України).
Відповідно до частини 2 статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
За змістом частин 1 - 3 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частини 5 - 6 статті 53 МК України).
Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Позивачем було заявлено основний методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту: перший метод - за ціною договору, як це передбачено ч. 2 ст. 57 МК України.
Так, в пункті 1 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що відповідно до пункту 3 контракту інвойс має містити посилання на проформу-інвойс та контракт, однак, посилання на проформу-інвойс у рахунку від 25.04.2023 №ZY042305 відсутнє.
В першу чергу, суд зазначає, що посилання на проформу-інвойс в рахунку від 25.04.2023 №ZY042305 жодним чином не впливає на числові значення складових митної вартості товару.
В цей же час, рахунок проформа від 25.04.2023 №ZY042305 містить в собі посилання на контракт №16 від 09.12.2019, на виконання якого вказаний рахунок було виставлено.
По-друге, формат оформлення документів, який склався в документообороті продавця SHANDONG ZHONGYUAN FOODS CO., LTD. (Китай), передбачає присвоєння єдиного номеру всім документам, які стосуються постачання конкретної партії товару.
Вказана система надає можливість за номером будь-якого документа, складеного на виконання контракту поставки №16, чітко ідентифікувати якої саме поставки товару вказаний документ стосується.
Саме тому і рахунок проформа, і проформа-інвойс, і комерційний інвойс, а також інші
документи, складені по поставку цієї партії товару мають єдиний номер №ZY042305.
В іншому їх відрізняє назва та дата документа.
По-третє, слід зазначити, що до митного оформлення було надано вичерпний перелік документів, які стосуються поставки, транспортування та якості товару. Вказані документи не містять жодних розбіжностей, надають можливість ідентифікувати поставку товару, оцінити її обсяг та вартість, порядок та умови поставки, вказані дані кореспондуються між собою, а також, як зазначалось вище, вказане зауваження митного органу жодним чином не впливає на числові значення складових митної вартості товару.
В пункті 2 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що відповідно рахунку проформи від 17.02.2023 №ZY042305 зазначено, що обов`язок страхування покладено на продавця (Insurance: by buyer), однак, страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування до митного оформлення не надано.
З цього приводу слід зазначити, що фраза «Insurance: by buyer», вказана в пункті 4 рахунку проформи від 17.02.2023 №ZY042305 дослівно перекладається, як «Страхування: за рахунок покупця». Вказаний пункт рахунку проформи не містить жодної вказівки, що вказане страхування є обов`язком.
В даному випадку, ризики у зв`язку відсутністю страхування за рахунок покупця, несе сам покупець. У зв`язку із вказаним, страхування вказано партії товару позивач, як покупець не здійснював.
Більш того, вказаний переклад є дослівним, в той час як в офіційно перекладеній українській версії ранку проформи від 17.02.2023 №ZY042305 пункт 4 викладено в наступній редакції: «4.Страхування: НА РОЗСУД ПОКУПЦЯ».
Таким чином, позивач не ніс витрат на страхування даної партії товару, тому будь-які
інші додаткові числові показники, окрім тих, що заявлені до митного оформлення та підтверджені наданими документами, відсутні.
Більше того, вказана партія товару не постачалась на умовах FOB англ. Free On Board, або Франко борт - термін Інкотермс 2000 та 2010, який означає, що продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту усі витрати і ризики чи втрати ушкодження товару повинен нести покупець.
Вказаний спосіб доставки (FOB), на відміну, наприклад, від CIF або CRF, не вимагає обов`язкового страхування товару.
Отже, вказане зауваження не вказує на наявність розбіжностей в числових значеннях складових митної вартості товару.
В пункті 3 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що пунктом 5 Контракту передбачено надання документів за переліком, у тому числі сертифікат якості та прайс-лист, які до митного контролю не надані (у графі 44 ЕМД у якості прайс-листа надано копію комерційної пропозиції).
З цього приводу суд зазначає, що документи, які підтверджують якість товару надавались до митного оформлення товару, як і прайс лист.
Також вичерпний пакет документів надавався до митного органу після отримання електронного повідомлення митниці. Перелік всіх документів, який надавав змогу митному органу впевнитись у відсутності будь-яких розбіжностей у цифрових складових митної вартості товару, відображений у картці відмови №UA110050/2023/000289.
Тому суд вважає, що вказане свідчить про відсутність об`єктивних зауважень у відповідача, а як наслідок про протиправність рішення про коригування митної вартості товару.
В пункті 4 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що для підтвердження митної вартості декларантом надано платіжні інструкції від 20.02.2023 №181 на суму 4 653 дол.США та від 13.06.2023 №186 на суму дол.США 6 204 дол.США. загальна сума за рахунком проформою від 17.02.2023 №ZY042305 складає 7 755 дол.США. Платіжна інструкція від 20.02.2023 №181 містить посилання, в тому числі, на інвойси від 17.02.2023 №№ZY042304, ZY042306, які до митного контролю не надавались, зазначене унеможливлює обчислення ціни задекларованого товару, що сплачено.
Так, за контрактом поставки №16 від 09.12.2019, укладеним позивачем з SHANDONG ZHONGYUAN FOODS CO., LTD. (Китай), відбуваються постійні поставки товару.
За інвойсами від 17.02.2023 №№ZY042304, ZY042306 наразі відбувається поставка аналогічного товару іншим контейнером за іншим замовленням позивача.
Як і зазначалось вище, пунктом 5 рахунку проформи (proforma invoice) №ZY042305 від 17.02.2023 до контракту поставки №16 від 09.12.2019 визначено такі умови оплати: банківським переказом 20% передплата перед початком виробництва.
Оплата 80% впродовж 15 днів після надання копії коносаменту.
Оскільки умови контракту №16 від 09.12.2019 передбачають попередню оплату (20% від загальної вартості поставки), позивач здійснив передплату по двом поставкам товару, що підтверджується платіжним дорученням від 20.02.2023 №181 на суму 4 653 дол.США, а саме: за проформою-інвойсом №ZY042305 від 17.02.2023 у розмірі 1 551,00 доларів США (що дорівнює 20% від загальної суми поставки у розмірі 7 755,00 доларів США), у відповідності до якого відбулась поставка товару, митна вартість якого є предметом цього спору; за проформою-інвойсом №ZY042304 від 17.02.2023 у розмірі 1 551,00 доларів США (що дорівнює 20% від загальної суми поставки у розмірі 7 755,00 доларів США); за проформою-інвойсом ZY042306 від 17.02.2023 у розмірі 1 551,00 доларів США (що дорівнює 20% від загальної суми поставки у розмірі 7 755,00 доларів США).
Саме тому, розмір платежу, здійсненого на виконання умов контракту поставки №16 від 09.12.2019 у платіжному дорученні №181 від 20.02.2023 дорівнює 4 653,00 доларів США, який складається з трьох передплат (1 551,00 доларів США х 3 = 4 653,00 доларів США) по трьом різним поставкам товару в рамках вказаного контракту.
В це же час, вказані обставини жодним чином не вплинули на можливість ідентифікації та приналежності здійсненої оплати до будь-яких інших договорів.
В пункті 5 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що відповідно до пункту 4 Контракту обов`язок по навантаженню товару на транспорт перевізника покладається на Продавця. Однак, відповідно до наданого розрахунку вартості від 25.04.2023 б/н у вартість товару включено лише вартість транспортування товару до порту (Truck to the port). Зазначене викликає сумніви щодо включення у вартість товару всіх складових митної вартості.
З цього приводу суд зазначає наступне.
У відповідності до абзаців 5 та 7 розділу 4 контракту поставки №16 від 09.12.2019 обов`язки щодо завантаження товару на транспорт перевізника покладається на продавця. Навантаження повинно здійснюватися таким чином, щоб унеможливити падіння товарів і під час його перевезення, а також виключити перевагу. Будь-яка юридична відповідальність, а також податки, збори, платежі, збитки, шкода, штрафи, що виникають у зв`язку з перевантаженням, покладається на продавця. Продавець зобов`язаний їх відшкодувати протягом десяти календарних днів із моменту пред`явлення претензій покупцем чи перевізником.
У відповідності до абзацу 3 розділу 1 контракт поставки №16 від 09.12.2019 кількість та ціни партії товару погоджується сторонами у проформах-інвойсах на кожне відвантаження товару, які є невід`ємною частиною контракту.
Рахунком проформою (proforma invoice) №ZY042305 від 17.02.2023 до контракту поставки №16 від 09.12.2019 сторони погодили поставку товару імбиру для суші рожевого 1,4 кг*10 пакетів/ящик у кількості 1650 ящиків загальною вартістю 7 755,00 доларів США, із розрахунку 4,7 доларів США за ящик.
Отже, вартість товару є фіксованою. Жодних додаткових змін вартості відвантаженого продавцем товару, ані контрактом, ані додатками до нього не передбачено.
Будь-які додаткові ризики, в тому числі і фінансові, які виникли під час відвантаження товару несе саме продавець, а отже, вказані обставини жодним чином не можуть вплинути та не вплинули на формування вартості товару, заявленої позивачем до митного оформлення.
Так, ТОВ «ТД ЕКОНА» та ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИКС» мають два укладені договори: договір на транспортно-експедиторське обслуговування №К-213/18 від 23.10.2018; договір на транспортно-експедиторське обслуговування №KL-280/18 від 23.10.2018.
Партію товару, митна вартість якої є предметом даного спору, ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИКС» постачало на підставі договору №К-213/18 від 23.10.2018.
З цього приводу суд зазначає наступне.
ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИКС» надало позивачу послуги з перевезення товару на загальну вартість 178 340,00 грн, до яких увійшли наступні послуги: 1) Відшкодування витрат на морський фрахт п.QINGDAO - GDANSK на користь лінійного агента, експедиторська винагорода, на суму розміром 49 950,00 грн; 2) Відшкодування витрат на транспортно-експедиторське обслуговування за межами території України, на суму розміром 10 831,38 грн; 3) Відшкодування витрат на міжнародне перевезення за маршрутом: м.Гданськ (Польща)- м.Мостиська за єдиним перевізним документом, на суму розміром 52 910,00 грн; 4) Відшкодування витрат на міжнародне перевезення за маршрутом: м.Мостиська -м.Новомосковськ, за єдиним перевізним документом, на суму розміром 52 910,00 грн; 5) Експедиторська винагорода на території України, на суму розміром 2 488,62 грн. 6) Відшкодування витрат на автоперевезення за маршрутом: м.Новомосковськ, вул. Північна, 1А - м. Дніпро, вул. Краснопільська, 27, 40-фут. конт., експедиторська винагорода, на суму розміром 9 250,00 грн.
До митної вартості товару увійшла вартість наступних транспортних послуг: 1) Відшкодування витрат на морський фрахт п.QINGDAO - GDANSK на користь лінійного агента, експедиторська винагорода, на суму розміром 49 950,00 грн; 2) Відшкодування витрат на транспортно-експедиторське обслуговування за межами території України, на суму розміром 10 831,38 грн; 3) Відшкодування витрат на міжнародне перевезення за маршрутом: м.Гданськ (Польща)- м.Мостиська за єдиним перевізним документом, на суму розміром 52 910,00 грн. Загальний розмір транспортно-експедиторських послуг, яка увійшла до митної вартості товару скала 113 691,38 грн (відображено в графі 17 рішення про коригування митної вартості товару).
Транспортні послуги, вартість яких увійшла до митної вартості товару, включає в себе послуги з перевезення від порту QINGDAO (Китай) до митного пропускного пункту м. Мостиська (Україна), тобто саме ті послуги, які вплинули на формування митної вартості товару до прибуття його на пункт митного оформлення.
Отже, жодних розбіжностей та невідповідностей щодо розміру вартості транспортних послуг, яка увійшла до складових частин митної вартості товару немає.
Більш того, таких рахунків, на які посилається відповідач, як рахунки від 16.05.2023 №CLL130/23, від 19.05.2023 №CLL130.1/23, позивачем до митного оформлення не надавалось, що це за рахунки на які посилається відповідач, позивачу невідомо, що вказує на очевидну помилку з боку відповідача щодо їх зазначення в графі 33 до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.
З цього приводу суд зазначає, що в рахунках від 03.07.2023 №CLL148.1/23, від 12.06.2023 №CLL148/23 чітко зазначено вартість послуг на транспортно-експедиторське обслуговування за межами території України, на суму розміром 10 831,38 грн, яка включено до рахунку від 03.07.2023 №CLL148.1/23 окремим пунктом №1 та які надавались перевізником між витратами на послуги морський фрахт п. QINGDAO GDANSK (пункт 1 рахунку від 12.06.2023 №CLL148/23) та міжнародним перевезенням за маршрутом: м.Гданськ (Польща)- м. Мостиська (пункт 2 рахунку від 03.07.2023 №CLL148.1/23).
Отже, вказані зауваження відповідача є безпідставними, а формування рахунків із зазначенням деталізації дій, які було здійснено перевізником не вимагається нормами чинного законодавства.
Більш того, відповідач вкотре посилається на документи, які не надавались позивачем до митного оформлення та невідомі позивачу, це стосується посилань відповідача на рахунок від 13.07.2023 №CLL148/23.
З цього приводу суд зазначає наступне.
В першу чергу, у випадку застосування фінансових санкцій за порушення строків оплати позивачем, виставлені перевізником штрафні санкції жодним чином не впливають та не вплинуть на митну вартість товару, адже такі санкції є ризиками ведення господарської діяльності та порушень умов господарських договорів. Такі санкції носять індивідуальний характер та є заходами впливу на правопорушника у сфері господарювання, у результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
З юридичної точки зору такі твердження є абсурдними, адже господарські санкції у вигляді фінансової відповідальності, а також митна вартість товару, яка є базою визначення митних платежів мають різну природу виникнення та не можуть перекликатись по своїй суті під час їх виникнення та визначення.
Відтак, такі твердження відповідача жодним чином не стосуються та не вказують на наявність будь-яких невідповідностей під час формування числових складових митної вартості товару.
В пункті 10 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що згідно графи 24 наданої залізничної накладної від 02.07.2023 №215103571-7 зазначено товаросупровідні документи, зокрема, MRN 23PL322080NS5ZPEN9, яка до митного контролю не надана.
З цього приводу суд зазначає, що MRN це реєстраційний номер електронної транзитної декларації, яка складалась виключно під час транзиту товару залізничним транспортом по території Польщі.
Під транзитною митною декларацією розуміється бланк Т1, що заповнюється на імпортні товари, які транспортуються від одного митного поста до іншого. Вони перетинають територію держави, в даному випадку Польщі, від прибуття до вибуття в незмінному вигляді, тобто, транзитом, і не потрапляють під митні збори і податки.
Саме тому вказаний документ, який не має жодного впливу на порядок та факт поставки товару, носить тимчасовий обліковий характер на території держави, по якій відбувається транзитне перевезення, не надавався до митного оформлення.
В пункті 11 оскаржуваного рішення відповідач зазначив, що за результатом аналізу інтернет ресурсів встановлено, що вартість аналогічного товару на території України складає близько 150 грн/кг, тоді як задекларована за ціною угоди митна вартість з урахуванням податків зазначених у графі 47 ЕМД складає 33,81 грн/од, що майже у 5 разів перевищує заявлену митну вартість оцінюваного товару.
У відповідності до частини 1 статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;
б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;
в) на основі віднімання вартості;
г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);
Отже, такого методу визначення митної вартості товару, як аналіз інтернет ресурсів, Митним кодексом України не передбачений, у зв`язку з чим такі зауваження відповідача не можуть бути прийняті до уваги, а тим паче, покладені в основу рішення про коригування митної вартості товару.
Таким чином, вказані митним органом аргументи в оскаржуваному позивачем рішення про коригування митної вартості товару жодним чином не впливає на числові складові митної вартості товару.
Про відсутність розбіжностей в числових складових митної вартості товару свідчить також те, що відповідач в оскаржуваному рішенні не навів жодного об`єктивного доводу, який би вказував та те, що митна вартість товару визначена позивачем невірно.
Всі зауваження відповідача є формальними, нічим не підкріпленими доводами, які зводяться до незначних зауважень щодо порядку заповнення документів.
Однак, вказані зауваження навіть не знаходять своє підтвердження та спростовуються викладеними у цій позовній заяві доводами та доданими документами.
Всі дані в наведених вище документах відповідають один одному та кореспондуються між собою.
Отже, суд вважає, що жодних розбіжностей та невідповідностей перелічені вище документи не містить та, більш того, тільки підтверджують перевезення одного і того самого товару, що вказує на необґрунтованість висновків відповідача, та як наслідок, необґрунтованість оскарженого рішення.
Згідно ч. 3 ст. 335 МК України разом з митною декларацією органу доходів і зборів подаються рахунок або інший документ, який визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, декларація митної вартості. У встановленому цим Кодексом порядку в митній декларації декларантом або уповноваженою ним особою зазначаються відомості про: 1) документи, що підтверджують повноваження особи, яка подає митну декларацію; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або інші документи, що підтверджують право володіння, користування та/або розпорядження товарами; 3) транспортні (перевізні) документи; 4) комерційні документи, наявні у особи, яка подає декларацію; 5) у разі необхідності - документи, що підтверджують дотримання заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності; 6) документи, що підтверджують дотримання обмежень, які виникають у зв`язку із застосуванням захисних, антидемпінгових та компенсаційних заходів (за наявності таких обмежень); 7) у випадках, передбачених цим Кодексом, - документи, що підтверджують країну походження товару; 8) у разі необхідності - документи, що підтверджують сплату та/або забезпечення сплати митних платежів; 9) у разі необхідності - документи, що підтверджують право на пільги із сплати митних платежів, на застосування повного чи часткового звільнення від сплати митних платежів відповідно до обраного митного режиму; 10) у разі необхідності - документи, що підтверджують зміну термінів сплати митних платежів; 11) у разі необхідності - документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів та обраний метод її визначення відповідно до статті 53 цього Кодексу.
У спірній митній декларації зазначені всі відомості, передбачені вказаною вище нормою. Жодних порушень митного законодавства позивачем не допущено, зворотного в оскаржуваному рішення відповідачем не доведено.
Відмова у митному оформленні має бути аргументованою невиконанням вимог, що пов`язані саме з тими недоліками, у зв`язку з якими митним органом витребувані додаткові документи.
Аналогічний правовий висновок здійснений Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року у справі №815/3142/17.
Підсумовуючи викладене, можна зробити висновок про надання позивачем митниці належного та достатнього пакету документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару, визначеної за основним методом, а відповідачем не підтверджено належними доводами наявність у поданих декларантом документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем не спростована, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідачем не доведена.
Положеннями ст.ст.179, 189, 190 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення; суб`єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни; ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін; вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання.
Під час розгляду справи відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, а також аргументованими доводами про наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари.
Тобто, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем.
Відповідно до ч.3 ст.318 Митного кодексу України митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Ця норма також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 року № 3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.
Крім того, це узгоджується з проголошеними у ст.8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності та інших.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що митний орган не навів доказів того, що документи подані декларантом є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, невідповідності обраного позивачем методу визначення митної вартості товарів. В поданих при митному оформленні товарів документах відсутні розбіжності, оскільки вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті за цей товар.
Згідно з ч.1 ст.256 Митного кодексу України відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення органу доходів і зборів про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що рішення про коригування митної вартості товарів №UA110000/2023/000037/2 від 24.07.2023 року та картка відмови №UA500420/2022/000155 в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення UA110050/2023/000289 - є протиправними та належать до скасування.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Виходячи з викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими і їх необхідно задовольнити у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 4294,40 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 4294,40 грн. підлягає стягненню з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань.
З приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 914 грн. суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з підпунктом 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, суд враховує таке.
Суд також вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.02.2020 року (№ провадження К/9901/95/200), відповідно до якої (п.23) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Так, суд зауважує, що з урахуванням предмету позову, зазначена справа є справою незначної складності та типовою у спорах. Також, суд зауважує, що по вказаній категорії справ є значна кількість усталеної судової практики, що вказує на можливість використання адвокатом у своїй діяльності раніше напрацьованих матеріалів та шаблонних документів, які застосовуються при розгляді судових справ даної категорії.
До того ж, розгляд даної справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
З огляду на вищевикладене, враховуючи співмірність заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку, що на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, внаслідок якого сталось порушення прав позивача, сума витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.
З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку про часткове задоволення клопотання представника позивача про розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн. підлягають стягненню з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Екона до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування рішення митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи попуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Дніпровської митниці UA110050/2023/000289.
Визнати протиправною та скасувати рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості №UA110000/2023/000037/2 від 24.07.2023 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник