Справа № 420/26278/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо визначення ОСОБА_1 при розрахунку на доплату пенсії, за період з 01.12.2019 року по 31.05.2023 року, загальної суми в розмірі 152006,10 гривень замість 329070,98 гривень; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести ОСОБА_1 розрахунок на доплату пенсії, за період з 01.12.2019 року по 31.05.2023 року, виходячи із загальної суми виплати в розмірі 329070,98 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ООАС від 13.03.2023 по справі № 420/18806/22. З відповіді на адвокатський запит позивач дізнався, що вказані в розрахунку суми, виплачені на виконання судового рішення суми є помилковими, оскільки фактично виплачено інші суми. В результаті цього сума заборгованості за період з 01.12.2019 по 31.05.2023 становить 329070,98 грн замість 152006,10 грн. Зважаючи на неправомірність наданого розрахунку, в якому відображено невірну суму заборгованості, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 03.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відзив на адміністративний позов від відповідача до суду не надійшов, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка була призначена у 2007 році у розмірі 90% від суми грошового забезпечення.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103 «Про перерахунок пенсії особам, як звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01 січня 2018 року у розмірі 70% грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року по справі №420/2879/19, яке набрало законної сили, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо здійсненого з 01.01.2016 року перерахунку пенсії в частині зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 90% до 70% сум грошового забезпечення.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.01.2016 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.63 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, у порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та виплатити з урахуванням виплачених сум.

З огляду на вищезазначене 03.01.2020 року Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області було здійснено перерахунок пенсії позивача, починаючи з 01.01.2016 року, у розмірі 90% від сум грошового забезпечення.

Водночас рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 року по справі №420/5253/22, яке набрало законної сили, було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 01.12.2019 року пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» №33/36-3359 від 25.08.2021 року, виданої станом на листопад 2019 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

20.10.2022 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 року по справі №420/5253/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області з 01 грудня 2019 року було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Державної установи Територіальне медичне об`єднання Міністерства Внутрішніх справ України по Одеській області №33/36-3359 від 25.08.2021 року.

Водночас при здійсненні такого перерахунку пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було зменшено позивачу основний розмір пенсії за вислугу років з 90% до 70% від розміру грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.03.2023 по справі № 420/18806/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.12.2019 року ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» №33/36-3359 від 25.08.2021 року, виходячи з розрахунку 90% від розміру грошового забезпечення, врахованого для обчислення пенсії, із врахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення ООАС від 13.03.2023 по справі № 420/18806/22 ГУ ПФУ в Одеській області 26.05.2023 проведено перерахунок пенсії, в результаті чого розмір пенсії склав 19182,37 грн.

На адвокатський запит від 29.05.2023 № 2 ГУ ПФУ в Одеській області листом від 02.06.2023 надало відповідь, що виплата нарахованої доплати пенсії за період з 01.12.2019 по 31.05.2023 в сумі 152006,10 грн буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України.

За розрахунком позивача сума доплати складає 329070,98 грн, а не 152006,10 грн, як зазначено у наданому на запит розрахунку пенсійного управління, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно відповіді ГУ ПФУ в Одеській області від 17.06.2023 № 19225-17377/Н-02/8-1500/23 щодо зазначених у розрахунках на доплату пенсії сум в графі «фактично виплачено» роз`яснено, що вказані суми пенсії були нараховані з урахуванням попереднього розрахунку ОСОБА_1 за рішенням суду по справі № 420/5253/22.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Позовні вимоги - це запропоновані позивачем конкретні способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу.

Обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини.

Саме тому, позивач має конкретно та чітко зазначити, які саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача спричинили порушення його прав, обґрунтувати ці порушення та чітко визначити, які рішення чи дії він просить суд зобов`язати відповідача прийняти або вчинити на поновлення його порушених прав.

Обґрунтовуючи дане звернення до суду, позивач зазначає, що останнє обумовлено необхідністю захисту його права на отримання належних у повному розмірі сум пенсійних доплат, яке порушено неправомірними діями ГУ ПФУ в Одеській області, які полягають у невірному відображенні у розрахунку проведених на виконання судового рішення виплат.

Правовою підставою позивачем вказано ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно з якою нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Проте суд відхиляє таке посилання, зважаючи на те, що відповідно до ст. 3 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-ІІІ).

Тобто на час отримання компенсації вирішальне значення матимуть період затримки та сума фактично виплаченої суми, а не тієї, яка обліковувалась у відповіді на адвокатський запит.

Вирішуючи заявлені вимоги, суд враховує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд також враховує, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Зокрема, такого висновку дотримується Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже спірний розрахунок не відповідає ознакам акту індивідуальної дії та, відповідно, не може бути предметом судового оскарження за правилами адміністративного судочинства.

Формулювання позивачем вимог у вигляді оскарження дій щодо відображення у розрахунку суми не змінює змісту спірних правовідносин та не перетворює такі відносини на публічно-правовий спір щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень.

Відображення у розрахунку суми само по собі не утворює порушеного права / інтересу позивача, яке б підлягало судовому захисту.

Зазначене питання може бути вирішено шляхом приведення документації пенсійного управління у відповідність до чинних судових рішень, після виконання яких здійснювався відповідний розрахунок. Водночас сам по собі наданий на запит розрахунок не є актом індивідуальної дії, оскільки не утворює прав / обов`язків для пенсіонера.

Втручання ж адміністративного суду в поточні звичайні функції з приводу документообігу, що належить до компетенції управління, коректного відображення в конкретний момент заборгованої суми, за умови фактичної відсутності спору з приводу виплачених сум, не відповідає завданню адміністративного судочинства. Завданням судочинства не є виправлення арифметичних помилок у відповідях на запити, коригування відображених відомостей, виправлення сум поточних заборгованостей пенсійних управлінь тощо.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також «Рекомендація R (80)2»), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (м. Одеса, вул. Канатна, 83, 65012; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.