Справа № 500/5589/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5589/23

30 листопада 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №97 від 11.05.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з 13.03.2023 за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач набув статусу громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.07.1996. Станом на 04 травня 2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796. За принципом екстериторіальності документи опрацьовувались Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №97 від 11.05.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю. У вказаному рішенні зазначено, що період його проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 складає 2 роки 9 місяців 4 дні. При цьому, відповідачем не зараховано до періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю час навчання у Київському технікумі залізничного транспорту з 01.09.1983 по 25.06.1987, період проходження військової служби з 19.12.1987 по 27.11.1989 та період роботи в Козятинському відділенні Південно-Західної залізниці з 22.01.1990 по 16.03.1991.

Позивач не погоджується зі спірним рішенням та вважає, що ним було надано всі необхідні документи, які підтверджують проживання та роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю до 01.01.1993 не менше 4 років та свідчать про наявність у нього права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796.

Ухвалою суду від 06.09.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву.

21.09.2023, відповідач через відділ документального забезпечення суду подав відзив на позовну заяву з додатками, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Вказав, що оскільки період проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 2 роки 9 місяців 4 дні, вважає прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії правомірним та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (арк. справи 29-32).

Інших заяв, в тому числі по суті справи на адресу суду не надходило.

Суд зазначає, що розгляд даної судової справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування головуючої судді у даній справі у відпустці, в порядку черговості.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Як слідує з матеріалів судової справи та не спростовується учасниками, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. справи 7).

Позивач набув статусу громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.07.1996 (арк. справи 13).

Після того, як позивачу виповнилось 55-ть років, він 04.05.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796.

Для прийняття рішення за результатами поданої 04.05.2023 заяви за принципом «екстериторіальності» структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Згідно рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №97 від 11.05.2023, оскільки заявником не підтверджено факт проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 - не менше 4 роки (підтверджено лише 2 роки 9 місяців 4 дні), то право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на даний час відсутнє. При цьому, відповідач зазначив, що за наданими документами до страхового стажу враховано всі періоди страхового стажу, а саме: 38 років 11 місяців 23 дні (при необхідних 25 років. Однак, зазначено, що до зони посиленого радіологічного контролю не враховано:

період навчання з 01.09.1983 по 25.06.1987 в Київському технікумі залізничного транспорту, оскільки місце знаходження навчального закладу не відноситься до території радіоактивних забруднень (період проходження практики з 01.09.1986 до 02.01.1987 враховано до зони посиленого радіологічного контролю);

період проходження військової служби з 19.12.1987 по 27.11.1989, оскільки не можливо встановити місце знаходження військової частини;

період роботи з 22.01.1990 по 16.03.1991, оскільки згідно записів трудової книжки, заявник працював в Козятинському відділенні Півд.- Зах. залізнична дорога, що не відноситься до території радіоактивних забруднень (арк. справи 21).

Однак, позивач вказує, що згідно з витягом з реєстру Білоцерківської територіальної громади місце його проживання з 05.09.1984 і по цей час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (арк. справи 20 зворот). Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, м. Біла Церква до 01.01.2015 належало до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона). Позивач зазначає також, що в період роботи з 22.01.1990 по 16.03.1991 він працював на станції Сухоліси, яка була і є підрозділом Козятинської дирекції залізничних перевезень і територіально розташована в с. Сухоліси Білоцерківського району Київської області, а не в м. Козятин Вінницької області, як вважають посадові особи відповідача. Вказує також, що в період навчання в Київському технікуму залізничного транспорту та в період роботи на станції Сухоліси він проживав за місцем реєстрації (тобто в зоні посиленого радіоактивного забруднення) оскільки відстань місця роботи та місця навчання дозволяла не міняти фактичного проживання. Позивач наголошує, що він набув статусу громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.07.1996, а тому він вважає, що наявні докази свідчать про наявність у нього права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Як слідує з матеріалів справи, та не спростовується сторонами, що позивач на час звернення до відповідача (04.05.2023) досяг віку 55 років (12.03.2023).

Водночас, позивач просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням вказаного вище віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в місті Біла Церква, Білоцерківського району Київської області.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106. Відповідно до додатку 1 Переліку м. Біла Церква Київської області, де проживає позивач, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона). При цьому, пунктом 2 розділу І Закону №76-VІІІ у статтю 2 Закону №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац п`ятий частини другої статті 2 цього Закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 1 січня 2015 року.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Відповідно до статті 55 Закону №796-XII, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки, та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до статті 15 Закон №796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);

Отже, для встановлення права позивача на початкову величину зниження пенсійного віку строком на 2 роки, необхідно встановити чи позивач постійно проживав або постійно працював у зоні посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії, тобто з 26.04.1986 року по 31 липня 1986 року, незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

На підтвердження факту проживання та праці на території посиленого радіоекологічного контролю, з моменту аварії, тобто з 26.04.1986 по 31.07.1986, позивач надав суду Витяг з Реєстру територіальної громади згідно відомостей Білоцерківської територіальної громади №2023/004376574 від 12.06.2023, з якого слідує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстрований починаючи з 05.09.1984 за місцем проживання: АДРЕСА_1 . Відомості про дату зняття (скасування) реєстрації місця проживання відсутні (арк. справи 20 зворот).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 цього Закону до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

Отже, позивачем надано належний та допустимий доказ реєстрації місця проживання, а саме: м. Біла Церква Київської області, яке було віднесено до 01.01.2015 у передбачений законом спосіб до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона). Зазначена реєстрація місця проживання позивача ніким не оскаржувалася, не скасована, є чинною, а тому підстави не брати її до уваги в суду відсутні.

Таким чином, проаналізувавши наданий витяг суд встановив, що позивач проживав у місті м. Біла Церква Київської області, яке належить до зони посиленого радіоекологічного контролю з 05.09.1984, з огляду на що набув право на початкову величину зниження пенсійного віку строком на 2 роки (з моменту аварії по 31 липня 1986 року).

Також, судом встановлено, що позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_1 , видане 20.07.1996 Київською обласною державною адміністрацією (арк. справи 13).

Суд вважає за необхідне зазначити, що таке посвідчення, згідно з пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Отже, відповідне посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 підтверджує те, що позивач постійно проживав, на час видачі відповідного посвідчення, у зоні посиленого радіологічного контролю та станом 1 січня 1993 року прожив не менше чотирьох років.

Оскільки додаткове зменшення пенсійного віку застосовується виходячи з розрахунку 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, але не більше 5 років, то для обчислення кількості років, на які додаткового позивач має право зменшити пенсійний вік, необхідно встановити час проживання, роботи позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Як вже зазначалось судом, відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);

Тобто, Порядок №22-1, передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Як слідує з оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень, за результатом поданих позивачем документів, йому підтверджено факт проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 2 роки 9 місяців 4 дні, при цьому не вказано, які саме періоди було враховано відповідачем при зарахування такого періоду.

Підтвердження обставин постійного проживання у місті м. Біла Церква Київської області, яке належало до зони посиленого радіоекологічного контролю, позивач доводить такими доказами:

Витяг з Реєстру територіальної громади згідно відомостей Білоцерківської територіальної громади №2023/004376574 від 12.06.2023, згідно з яким позивач з 05.09.1984 (без відомостей про дату зняття з реєстрації) зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 ;

копію посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_1 від 20.07.1996;

копію трудової книжки НОМЕР_3 від 01.09.1986 (арк. справи 9-11);

копію диплому Київського технікуму залізничного транспорту ЛВ №835280 від 29.06.1987 (арк. справи 11 зворот);

копію Довідки від 15.08.2023 №35 Київського фахового коледжу транспортної інфраструктури зі змісту якої слідує, що позивач навчався у Київському технікумі залізничного транспорту на денному відділенні за спеціальністю «Технічна експлуатація залізниць» з 1 вересня 1983 року (наказ про зарахування на навчання №247 від 25.08.1983) по 27 червня 1987 року (наказ про завершення навчання №130/у від 27.06.1987), а також був направлений на учбову практику, яка проходила з 09 червня 1986 року по 05 липня 1986 року, згідно наказу від 04.06.1986 №160, а з 29 червня 1987 року, згідно наказу від 29.06.1987 №132/у-а позивач направлений на роботу (арк. справи 15);

копію Архівної довідки Козятинської дирекції залізних перевезень Південно-Західної залізниці від 30.05.2023 №253, зі змісту якої слідує, що позивач працював в Козятинському відділку Південно-Західної залізниці по станції Біла Церква в періоди з 01 вересня 1986 року по 02 січня 1987 року, з 04 серпня 1987 року по 09 грудня 1987 року, по станції Сухоліси з 22 січня 1990 року по 16 березня 1991 року, по ст. Біла Церква з 02 грудня 2003 року по 21 листопада 2017 року (арк. справи 19-20).

Суд зазначає, що відповідач приймав оскаржене рішення станом на 11.05.2023 за результатом розгляду заяви позивача від 04.05.2023, та враховує що суду до позовної заяви в підтвердження позивачем періодів проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) надано довідки та Витяг з Реєстру територіальної громади, які датовані 30.05.2023, 12.06.2023 та 15.08.2023, що свідчить про те, що такі доказі не були надані відповідачу при прийнятті оскарженого рішення.

Разом з тим, згідно з абзацом четвертим пункту 1.8 розділу I Порядку №22-1 в редакції Постанови Пенсійного фонду України №33-1 від 25.11.2021, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через веб-портал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача веб-порталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на веб-порталі або засобами Порталу Дія.

Суд зазначає, що сторонами не представлено, а судом не здобуто доказів того, що суб`єктом владних повноважень, на виконання вимог, встановлених абзацом четвертим пункту 1.8 розділу I Порядку №22-1, в редакції Постанови Пенсійного фонду України №33-1 від 25.11.2021, було письмового повідомлено позивача про те, які документи необхідно подати додатково.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність вчинення таких дій зі сторони суб`єкта владних повноважень в умовах відсутності вичерпного переліку документів, необхідних для підтвердження права на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку та не забезпечення особі права на надання додаткових доказів у підтвердження необхідних обставин, є грубим процедурним порушенням Порядку №22-1, внаслідок якого особа зазнала явних негативних наслідків, а саме: обмеження реалізації права на пенсію за віком.

Стаття 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень зобов`язує суд перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, пропорційно, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

В свою чергу, відмова позивачу у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку, без повідомлення особи про можливість подати додаткові документи в підтвердження обставин, про які він зазначає, свідчить про те, що таке рішення суб`єкта владних повноважень прийнято без дотримання відповідачем критерію обґрунтованості рішення, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, а тому підлягає до скасування.

Водночас, щодо позовних вимог зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію з 13.03.2023 за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії, то суд вважає за необхідне зазначити, що

Проаналізувавши надані до позовної заяви докази щодо місяця проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, суд дійшов висновку, що вони підтверджують факт проживання позивача в зони посиленого радіоекологічного контролю.

Однак, встановлення тривалості проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю, що дає позивачу право на додаткове зменшення пенсійного віку є прерогативою відповідача, тому суд не може вдаватись до відповідних обчислень, виконуючи у такий спосіб функції органу, що призначає пенсію.

Отже, суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.05.2023 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з врахуванням висновків суду у цій справі, а тому в задоволенні позовних вимог зобов`язального характеру згідно обставин даної судової справи, слід відмовити.

Вказаний спосіб захисту порушених прав позивача є належним, ефективним та достатнім для їх відновлення.

За приписами частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).

У свою чергу частиною восьмою статті 139 КАС України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у повному обсязі.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Частиною другою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката закріплено у частині п`ятій статті 134 КАС України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.12.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Судом встановлено, 30.08.2023 укладено договір №30/08-1 про надання правничої допомоги між позивачем ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Малиневським Павлом Петровичем, згідно з пунктами 1 та 2 якого адвокат зобов`язується надати клієнту правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Правнича допомога може охоплювати складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, захист прав, свобод і законних інтересів, представництво інтересів, а також інші види адвокатської діяльності, що не заборонені законом (арк. справи 7 зворот).

Відповідно до пункту 5 Договору, сторони узгодили, що розмір винагороди (гонорару) адвоката встановлюється за домовленістю сторін. Фактичні витрати, необхідні для виконання Договору (сплата судового збору, оплата роботи або послуг фахівців, висновки яких запитуються адвокатом, транспортні витрати, пересилання поштової кореспонденції, переклад та нотаріальне посвідчення документів тощо), оплачуються клієнтом окремо. Оплата здійснюється шляхом повної або часткової передоплати або за фактом надання відповідної правничої допомоги чи понесення відповідних фактичних витрат - за вибором адвоката.

Згідно Розрахунку суми гонорару за правничу допомогу від 30 серпня 2023 року (арк. справи 23), позивачу надається правнича допомога наступного характеру:

- складання позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №97 від 11.05.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку і зобов`язання вчинити певні дії вартість 10000,00грн;

- компенсація витрат адвоката по сплаті судового збору вартість 1095,07грн;

- подача документів до суду вартість 400,00грн.

На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду копію квитанції №3Т13-СН8Т-А4СА-7Х6Х від 31.08.2023 на суму 11495,07грн (арк. справи 23 зворот).

Суд вважає, що сума в розмірі 10000,00грн понесених витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг виходячи з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції дійшов висновків, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Крім того, слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд зазначає, що в матеріалах даної справи наявні належним чином складенні оформленні та підписанні, документи, однак відсутній детальний опис конкретно проведених адвокатом робіт (наданих послуг), а сама справа на переконання суду не є справою значної складності та не потребувала значних затрат часу адвоката, в тому числі зважаючи на значний обсяг судової практики, розміщеної у Єдиному державному реєстрі судових рішень у аналогічній категорії спорів.

Отже, суд вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу, яку заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу підлягає стягненню в загальному розмірі 4000,00грн, оскільки, на переконання суду заявлена сума витрат на правничу допомогу є завищеною. При визначенні саме такої суми витрат на правничу допомогу суд враховує в першу чергу те, що позовні вимоги судом задоволено частково, а також враховано складність справи, затрачений час адвоката на надання таких послуг та критерій співмірності, розумності та реальності їхнього розміру.

Водночас суд також враховує, що стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідача в межах введеного воєнного стану в державі, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права. Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, у справі «Баришевський проти України», у справі «Двойних проти України», у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia зазначено, що Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

За таких обставин, суд вважає, що заява про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу є обґрунтованою і підлягає до часткового задоволення, а саме: до відшкодування підлягає сума в розмірі 4000,00грн замість 10000,00грн, з врахуванням складності справи, обсягом наданих послуг на виконання робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №97 від 11 травня 2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 травня 2023 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з урахуванням висновків суду у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.