Справа № 465/6258/22
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 465/6258/22 пров. № А/857/14386/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Др.-Інж. Томаса Пауля Вюнше на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року, ухвалене суддею Клименко О.М. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 465/6258/22 за адміністративним позовом Др.-Інж. Томаса Пауля Вюнше до Головного управління Національної поліції у Львівській області ДПП про визнання протиправними та скасування постанови, рішення, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2022 року позивач - Др.-Інж. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області ДПП, у якому просив:

-визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 3157803, за датою розгляду справи 19 вересня 2020 року;

- визнати, що постанова не підлягає до виконання згідно зі ст. 303 КУпАП;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні строку на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 3157803 у документі «Про розгляд скарги на постанову» від 29 вересня 2022 року № B-2467/41/12/01-2022 на № B-2467;

- зобов`язати відповідача виконати всі дії для зняття заборони в`їзду в Україну, рішення про яку було винесено на основі постанови серії ЕАМ № 3157803.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 3157803 від 19 вересня 2020 року, складену інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції Даньо Андрієм Івановичем. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення у відповідній частині та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої ігстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 3157803 від 19 вересня 2020 року, складеною інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції Даньо Андрієм Івановичем, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 255,00 грн.

У травні 2022 року начальник Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції звернувся до начальника Головного управління ДМС у Львівській області із обґрунтованим зверненням про прийняття рішення щодо заборони в`їзду на територію України терміном на три роки громадянину Німеччини ОСОБА_2 , в якому зазначив, що застосований до нього штраф у розмірі 255,00 грн за порушення вимог частини першої статті 122 КУпАП, накладений постановою серії ЕАМ №3157803, станом на 19 травня 2022 року не сплачений. Просив розглянути питання про подальшу заборону в`їзду на територію України терміном на три роки громадянину Німеччини ОСОБА_2 .

04 серпня 2022 року начальником відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) капітаном ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Німеччини ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль».

Зі змісту листа Державної міграційної служби України від 17 серпня 2022 року № Т-7210-22/8.3/3734-22 «Про розгляд звернення» слідує, що підставою для заборони в`їзду позивачу на територію України є несплата ним адміністративного штрафу за порушення правил дорожнього руху.

20 вересня 2022 року позивач звернувся із скаргою на постанову серії ЕАМ № 3157803 до начальника Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Романа Пилипенка, в якій просив поновити строк на адміністративне оскарження цієї постанови, скасувати її та виконати всі дії для зняття заборони в`їзду в Україну, рішення про яку було винесено на основі Постанови серії ЕАМ №3157803.

Листом від 29 вересня 2022 року № В-2467/41/12/01-2022 «Про розгляд скарги на постанову» Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції відмовило позивачу у поновленні строку на оскарження Постанови серії ЕАМ №3157803.

Позивач, вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення та рішення про відмову у поновленні строку на оскарження цієї постанови протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Так, в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, цією конституційною нормою передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п.4.1 мотивувальної частини вказаного рішення).

Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.

Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та суб`єктом владних повноважень, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право чи стосуються його інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги в разі, якщо права позивача не були порушені.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій/ бездіяльності), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В свою чергу, за приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 3157803 від 19 вересня 2020 року, складену інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області лейтенантом поліції Даньо Андрієм Івановичем.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання постанови такою, що не підлягає до виконання згідно зі ст. 303 КУпАП, та визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні строку на оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕАМ № 3157803 у документі «Про розгляд скарги на постанову», судом першої інстанції зроблено правильні висновки про те, що задоволення означених позовних вимог не відновить порушеного права та інтересу позивача, оскільки саме скасування постанови про накладення адміністративного стягнення є належним способом відновлення порушеного права та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виконати всі дії для зняття заборони в`їзду в Україну, рішення про яку було винесено на основі постанови серії ЕАМ № 3157803, зводяться до звернення позивача з означеними позовними вимогами до неналежного відповідача. Суд першої інстанції зазначив, що Головне управління ДМС у Львівській області, як територіальний орган ДМС, реалізувало надані йому чинним законодавством повноваження стосовно прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну позивачу як іноземцю. Втім жодних рішень, дій чи бездіяльності органу ДМС, який прийняв рішення про заборону в`їзду в Україну, позивач не оскаржує, а зазначений орган ДМС не є відповідачем у цій справі. Отже, будь-які рішення, дії чи бездіяльність територіального органу ДМС, який уповноважений на прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, є поза предметом цього спору.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).

Поряд з цим, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Однак судом не вжито заходів для забезпечення ефективного способу захисту прав особи, що звернулась до суду в цій частині позовних вимог, які є похідними від вимог про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Приписами частини третьої статті 48 КАС України визначено, що у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС України).

Належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні.

Водночас колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції

Отже визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів.

Проте суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримався та, вирішуючи спір по суті позовних вимог, вказавши на належного відповідача у цій частині позовних вимог Головне управління ДМС у Львівській області, не вирішив питання про залучення його до участі у справі в якості співвідповідача.

Слід також наголосити, що аналіз положень статті 48 КАС України вказує на те, що заміна неналежного відповідача або залучення співвідповідача належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки вчинення таких процесуальних дій судом має наслідком розгляд справи спочатку.

Такий висновок був неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.06.2021 у справі №460/2903/20, від 14.12.2020 у справі №826/17787/14, від 09.07.2020 у справі №2040/5355/18, від 26.08.2020 у справі №500/2972/17, від 23.06.2020 у справі №540/2269/18 та від 30.09.2019 у справі №140/72/19.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача, має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України. Залучення ж такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавляє залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Таким чином, в силу наведених вище приписів процесуального законодавства суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданих йому КАС України процесуальних повноважень виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача в цій частині позовних вимог належним відповідачем, залучити співвідповідача. Так само в силу приписів статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині похідних вимог, звернених до неналежного відповідача, та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, на які поширюються особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені статтею 286 КАС України, сторонами не оскаржено, рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.

Вказуючи на межі апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції також зауважує, що на позовні вимоги, які просить задовольнити позивач за наслідком скасування рішення суду, не поширюються особливості розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ, передбачені параграфом 2 главою 11 розділу 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст.139 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Др.-Інж. Томаса Пауля Вюнше задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі №465/6258/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Др.-Інж. Томаса Пауля Вюнше про зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області ДПП виконати всі дії для зняття заборони в`їзду в Україну, рішення про яку було винесено на основі постанови серії ЕАМ № 3157803, та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний