Справа № 280/1633/23
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 року Справа № 280/1633/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2023 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича, до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в м. Києві) та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо ненадання бланку та неприйняття у позивачки заяви встановленого зразка про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку 19.05.2022 та 22.08.2022; протиправними та скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві №17 від 21.06.2022, від 09.11.2022 №38 та рішення відповідача 2 від 16.02.2023 №91;

зобов`язати відповідача 1 призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком, відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення до нього, а саме з 19.05.2022, зарахувавши до її стажу періоди навчання з 01.09.1985 по 09.07.1986, а також з 30.08.2000 по 26.06.2001.

Крім того, просить витребувати у відповідача 1 копію відмовної пенсійної справи позивачки, зокрема рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві від 09.11.2022 №38.

В обґрунтування позовних вимог позивачка (представник позивачки) зазначила, що в повному обсязі документально підтвердила свій загальний та пільговий (в тому числі атестацією робочого місця) стаж, досягла необхідного пенсійного віку та кілька разів звернулась до уповноважених пенсійних органів за реалізацією свого права на пенсію - призначенням їй пенсій. Проте відповідачі, спірними рішеннями, протиправно відмовили їй у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Ухвалою від 20.03.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

31.03.2023, через систему «Електронний суд», від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилається на те, що до пільгового стажу роботи позивачки відповідачем 2, відповідно до довідки №33 від 18.04.2018 не зараховано період її роботи з 30.01.1990 по 09.03.1994, оскільки рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії №17 від 21.06.2022 позивачці не підтверджено права щодо зарахування пільгового стажу у вищезазначений період. У зв`язку з викладеним, та відсутністю необхідного пільгового стажу роботи позивачки, відповідачем 2 винесене рішення від 16.02.2023 №91 про відмову у призначенні пенсії за віком у відповідності до п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вважає спірне рішення законним та обґрунтованим. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

04.04.2023 від відповідача 1 надійшли матеріали пенсійної справи позивачки.

11.04.2023 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, аналогічний за змістом відзиву відповідача 2. Просить суд у задоволенні вимог щодо ГУ ПФУ в м.Києві відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

19.05.2022 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в м.Києві з заявою про підтвердження стажу роботи.

Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві №17 від 21.06.2022 відмовлено у підтвердженні права на зарахування до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, періодів роботи ОСОБА_2 в капроновому виробництві ВАТ «Київхімволокно» з 25.07.1986 по 04.06.1987, з 05.06.1987 по 29.01.1990, з 01.02.1995 по 13.05.1997 та з 14.05.1997 по 02.03.1998, з підстав того, що її робота не відносилась до робіт за Списком №1, відсутності атестації робочого місця. Також зазначено, що позивачкою не надано документів про причини перебування у відпустках та відсутності відомостей про нарахування заробітної плати.

29.08.2022 ОСОБА_1 знову звернулась до ГУ ПФУ в м.Києві з заявою про підтвердження стажу роботи.

Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві №38 від 09.11.2022 відмовлено у підтвердженні права на зарахування до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 періодів роботи ОСОБА_2 в капроновому виробництві ВАТ «Київхімволокно» з 25.07.1986 по 04.06.1987, з 05.06.1987 по 29.01.1990, з 01.02.1995 по 13.05.1997 та з 14.05.1997 по 02.03.1998, з аналогічних підстав, що і в рішенні №17 від 21.06.2022.

05.01.2023 ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.02.2023 №91 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника (позивачки) 55 років 1 місяць 4 дні.

Страховий стаж особи становить 29 років 6 місяців 15 днів.

Пільговий стаж по Списку №1 відсутній.

До страхового стажу зараховано не зараховано:

-період навчання згідно диплому № НОМЕР_1 з 01.09.1985 по 09.07.1986, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним. Необхідно надати свідоцтво про шлюб.

-період навчання згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 30.08.2000 по 26.06.2001, оскільки відсутнє рішення комісії про присвоєння кваліфікації.

До пільгового стажу не зараховано:

-пільговий стаж згідно довідки №33 від 18.04.2018 з 30.01.1990 по 09.03.1994, оскільки рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії від 21.06.2022 №17 заявниці не підтверджено права щодо зарахування пільгового стажу вищезазначеного періоду.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями пенсійних органів, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно з пунктом а) ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (з врахуванням рішення Конституційного Суду від 23 січня 2020 року 1-р/2020) на пенсію на пільгових умовах мають право працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, і на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 встановлено що у подібних правовідносинах підлягає застосуванню ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яку посилаються відповідачі.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків.

Пунктом 4 цього Порядку передбачено що у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Списком №1, затвердженим постановою КМУ від 11.03.1994 №162, який був чинний в період роботи позивача передбачено що правом на пільгове пенсійне забезпечення користуються робітники, керівники і спеціалісти, зайняті повний робочий день у виробництвах зокрема синтетичних волокон, зокрема на обробних та мотальних дільницях.

Трудовою книжкою позивачки підтверджено, що ОСОБА_1 в період з 25.07.1986 по 04.05.1987 працювала перемотницею четвертого розряду обробно-мотального цеху капронового виробництва, а з 05.06.1987 по 13.05.1997 контролером тієї ж дільниці того ж цеху.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж, в тому числі і пільговий є трудова книжка. Уточнююча довідка необхідна лише в тих випадках, коли трудова книжка не містить інформації, необхідної для встановлення певних обставин.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 31.03.2020 у справі №678/65/17, від 10.12.2020 у справі №195/840/17, від 25.02.2021 у справі №683/3705/16-а, від 24.06.2021 у справі №758/15648/15-а та інших.

Крім того, уточнюючою довідкою від 18.04.2018 №33 додатково підтверджено період роботи позивачки з 10.03.1994 по 01.02.1995, якою, зокрема, передбачено що позивачка працювала на посаді контролера обробно-мотального цеху капронового виробництва повний робочий день, ця посада передбачена Списком №1, затвердженим постановою КМУ від 11.03.1994 №162, позиція №541.

Наказом про атестацію робочих місць від 31.05.1994 №124к/6 атестоване робоче місце позивачки «контролер».

Варто зауважити, що основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах. Тобто результати атестації робочого місця додатково підтверджують пільгові умови роботи позивачки.

Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах щодо атестації робочого місця у подібних правовідносинах, а саме:

« особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII.

Цей висновок є також застосовним і щодо осіб, зайнятих на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник».

Також подібна правова позиція викладена Верховним Судом, у постанові від 23 січня 2018 року в справі №732/2003/14, у постанові від 18 вересня 2018 року по справі №345/3301/17, у постанові від 23 жовтня 2018 року по справі №348/1079/17, постанові від 01 листопада 2018 року по справі №455/1053/16-а, у постанові від 05 березня 2019 року по справі №679/774/16-а, у постанові від 16 травня 2019 року по справі №161/17658/16-а, у постанові від 02 липня 2019 року по справі №348/2182/16-а та інших, в яких Верховний Суд зокрема зазначав, що атестація має проводитися у передбачені пунктом 4 Порядку проведення атестації строки, а відповідальність за своєчасність та якість її проведення покладається на керівника підприємства, організації. Разом з цим, якщо чергова атестація була проведена з порушенням передбачених пунктом 4 Порядку проведення атестації строків, а працівник до її проведення виконував роботу, яка дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, цей період його роботи має бути зарахований до пільгового стажу за результатами попередньої атестації.

Довідкою від 18.04.2018 №33 також підтверджено що в період з 10.03.1994 по 01.02.1995 позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років.

Статтею 181 КЗпП України передбачено що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відтак, пільговий стаж позивачки за Списком №1 підтверджений як її трудовою книжкою, так і наказом про атестацію робочих місць.

Періоди навчання з 01.09.1985 по 09.07.1986, а також з 30.08.2000 по 26.06.2001, підлягають врахуванню на підставі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Період з 01.09.1985 по 09.07.1986 відповідачем 2 не враховано до стажу оскільки позивачкою не підтверджено зміну свого прізвища, водночас, на титульній сторінці трудової книжки позивачки міститься запис про те, що прізвище позивачки змінено з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі її свідоцтва про шлюб, закреслено старе прізвище і зазначене нове. Крім того відповідачам надавалось свідоцтво про розірвання шлюбу, яке було видане позивачці за наслідком розірванні шлюбу.

Що стосується періоду навчання позивачки з 30.08.2000 по 26.06.2001 варто зазначити що колонка №4 запису №9 трудової книжки позивача містить інформацію про номери і дати наказів про зарахування на навчання та його закінчення, колонка №2 того ж запису визначає відповідний період, відтак підстава для відмови у зарахуванні цього періоду стажу відсутня.

З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування рішень комісії при ГУ ПФУ в м. Києві №17 від 21.06.2022, від 09.11.2022 №38 та рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.02.2023 №91 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також підлягають задоволенню вимоги щодо зарахування до страхового стажу періоди навчання позивачки з 01.09.1985 по 09.07.1986, а також з 30.08.2000 по 26.06.2001.

Що стосується пільгового стажу позивачки, то вимоги щодо його врахування позивачкою не заявлялись.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Отже в межах заявлених позовних вимог, наявність у позивачки необхідного стажу за Списком №1 судом не вирішується.

Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивачки про визнання протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо ненадання їй бланку та неприйняття у неї заяви встановленого зразка про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Дана вимога позивача позивачки не підтверджена жодним документальним доказом.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання відповідача 1 призначити та виплачувати їй пенсію за віком, відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення до нього, а саме з 19.05.2022.

Суд повторює, що матеріали справи не містять доказів звернення позивачки 19.05.2022 до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Призначення, нарахування (перерахування) та виплата пенсії відносить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження щодо розрахунку стажу та призначення пенсії.

Таким чином, належним способом захисту буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 05.01.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.

При цьому суд звертає увагу позивачки, що 19.05.2022 вона звернулась до ГУ ПФУ в м.Києві з заявою про підтвердження стажу роботи. З заявою про призначення пенсії позивачка вперше звернулась саме 05.01.2023.

Також суд зазначає, що заяву позивачки саме про призначення пенсії розглядало ГУ ПФУ в Запорізькій області, в зв`язку з чим, слід зобов`язати саме відповідача 2 повторно розглянути заяву позивачки від 05.01.2023 про призначення пенсії на пільгових умовах за віком.

Щодо інших доводів сторін, то в даному випадку суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява №18390/91; пункт 29).

Інші доводи сторін не впливають на суть спору, а отже не потребують детальних відповідей.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 858,88 грн., який слід стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053) та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві №17 від 21.06.2022, від 09.11.2022 №38 про результати розгляду заяви про підтвердження стажу роботи.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.02.2023 №91 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її навчання з 01.09.1985 по 09.07.1986, з 30.08.2000 по 26.06.2001 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 05.01.2023, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «01» грудня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль