Справа № 541/3259/22
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. ПолтаваСправа № 541/3259/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

До Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування постанови про накладення штрафу, а саме просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову, винесену 01.12.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Благадиром Дмитром Григоровичем про накладення штрафу на підставі виконавчого листа від 18.02.2015 №2/541/1227/14, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, про зобов`язання виконавчого комітету Миргородської міської ради надати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 квартиру за встановленими житловим законодавством нормами, норма житлової площі, якої складатиме не менше 40,95 кв.м.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07.02.2023 адміністративний позов Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про визнання протиправним та скасування постанови про накладення штрафу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову, винесену 01.12.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадиром Дмитром Григоровичем про накладення штрафу на підставі виконавчого листа від 18.02.2015 №2/541/1227/14, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, про зобов`язання виконавчого комітету Миргородської міської ради надати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 квартиру, за встановленими житловим законодавством України нормами, норма жилої площі якої складатиме неменше 40,95 кв.м.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07.02.2023 у справі № 541/3259/22 скасовано. Прийнято постанову, якою матеріали справи №541/3259/22 за адміністративним позовом Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу направлено на розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 27.07.2023 та за результатом проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана до провадження судді Канигіної Т.С.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Відповідач правом подання відзиву не скористався, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 отримано 07.08.2023, що підтверджується розпискою.

Водночас 07.08.2023 відповідачем направлено до суду матеріали виконавчого провадження №69937247.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини четвертої якої адміністративна справа вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Водночас, як передбачено частиною першою статті 269 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених, зокрема, статтею 287 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2022 винесені постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №69937247) на підставі виконавчого листа від 18.02.2015 №2/541/1227/14, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, про зобов`язання виконавчого комітету Миргородської міської ради надані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . ОСОБА_3 квартиру, за встановленими житловим законодавством України нормами, норма жилої площі, якої складатиме не менше 40.95 кв.м.

01.12.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Благадиром Д.Г. винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.

Не погодившись з постановою державного виконавця про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України" від 07.06.2005, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15.10.2009, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28.11.2006, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 259 Цивільного процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Згідно зі статтею 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтею 18 Цивільного процесуального кодексу України.

Закон України "Про виконавче провадження" не містить виключень та/або вказівок з приводу порядку виконання рішення суду колегіальними органами, що, при цьому, дає підстави стверджувати, що законодавцем розроблено єдиний підхід до всіх учасників виконавчого провадження.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Як вищезазначено, 01.12.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Благадиром Д.Г. винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.

Суд зазначає, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України "Про виконавче провадження". Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, у розумінні наведених норм Закону України "Про виконавче провадження" можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постанові від 10.09.2019 у справі №0840/3476/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2015 зобов`язано Виконавчий комітет надати ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 квартиру за встановленими житловим законодавством України нормами, норма жилої площі, якої складатиме не менше 40,95 кв.м. Дане рішення набрало законної сили, пред`явлено до примусового виконання. Проте до теперішнього часу рішення не виконане через відсутність в житловому фонді, яким розпоряджається виконавчий комітет міської ради, квартири, норма житлової площі якої складає не менше 40,95 кв.м.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 17.04.2015 № 307 "Про надання квартир", як зазначає позивач, боржник вживав заходи для виконання рішення суду, яким прийняв рішення надати стягувачам двох квартир загальною житловою площею 41,6 кв.м., а саме: ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 13,8 м.кв., загальною площею 24,5 м.кв.; ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 46,7 кв.м. / а.с. 65 /.

27.11.2015 ухвалою Миргородського міськрайонного суду заяву Виконавчого комітету Миргородської міської ради про встановлення способу і порядку виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2015 у справі № 1620/3306/2012 шляхом надання житлових приміщень за встановленими житловими нормами, житлова площа яких у сукупності складатиме не менше 40,95 кв.м. задоволено.

23.12.2015 Апеляційним судом Полтавської області скасовано ухвалу суду першої інстанції та постановлено нову ухвалу в цій частині, якою відмовлено у задоволенні заяви Виконавчого комітету Миргородської міської ради про встановлення та визнання неналежним способом виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2015, яким зобов`язано виконавчий комітет надати квартиру за встановленими нормами.

15.06.2016 ухвалою колегії суддів судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23.12.2015 залишено без змін.

Отже, наявне судове рішення Апеляційного суду Полтавської області, яке залишено без змін ухвалою касаційної інстанції, згідно з яким суд не вбачав підстав для встановлення способу і порядку виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2015 у справі № 1620/3306/2012 шляхом надання житлових приміщень за встановленими житловими нормами, житлова площа яких у сукупності складатиме не менше 40,95 кв.м.

В ухвалі від 23.12.2015 Апеляційним судом Полтавської області зазначено, що у цій справі чітко викладена правова позиція апеляційного суду та підстави, з яких діяв суд при ухваленні рішення; вимога боржника виконкому Миргородської міськради про надання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 житлових приміщень за встановленими України нормами, житлова площа яких, в сукупності складатиме не менше 40,95 кв.м., замість однієї квартири житловою площею не менше 40, 95 кв.м., як вказано в рішенні Апеляційного суду Полтавської області, є незаконною, оскільки виходить за рамки ухваленого по даній справі рішення; заявником фактично порушено питання про зміну рішення суду та внесення в нього нових даних.

З огляду на наведене, суд у цій справі, що розглядається, також не може дійти висновку, що наявність рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 17.04.2015 № 307 "Про надання квартир" є належним способом виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2015 у справі № 1620/3306/2012.

З інформації Виконавчого комітету Миргородської міської ради на вимогу суду вбачається, що Виконавчий комітет Миргородської міської ради здійснює протягом бюджетного року видатки у межах затверджених кошторисів, відповідно до кодів економічної класифікації видатків (КЕКВ). Економічна класифікація видатків бюджету забезпечує єдиний підхід до всіх учасників бюджетного процесу з точки зору виконання бюджету.

Згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333 (із змінами), економічна класифікація видатків бюджету призначена для чіткого розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до державного та місцевого самоврядування.

Видатки, пов`язані з забезпеченням житлом (або грошова компенсація), громадян, які мають на це право відповідно до законодавства, відносяться до капітальних видатків.

У кошторисах на 2022 рік по виконавчому комітету кошти за КЕКВ 3122 "Капітальне будівництво (придбання) інших об`єктів" та по КЕКВ 3240 "Капітальні трансферти населенню" відсутні. На кінець бюджетного року у Виконавчого комітету Миргородської міської ради залишки по капітальних видатках відсутні.

Відповідно до Бюджетного кодексу України вільних залишків коштів на початок року бюджетні установи не мають /а.с. 57/.

При цьому, рішення апеляційного суду не виконується з 2015 року.

Крім вищенаведеного, інших обґрунтувань щодо неможливості виконати рішення з 2015 року по 2022 рік позивачем не надано.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання.

Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини зауважив, що "право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін" ("Жовнер проти України", № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29.06.2004).

Суд звертає увагу, що виконавчим комітетом Миргородської міської ради не наведено обставин та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин триваючого невиконання виконавчого листа від 18.02.2015 №2/541/1227/14, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, про зобов`язання виконавчого комітету Миргородської міської ради надані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . ОСОБА_3 квартиру, за встановленими житловим законодавством України нормами, норма жилої площі, якої складатиме не менше 40.95 кв.м.

З огляду на викладене, постанова державного виконавця від 01.12.2022 ВП № 69937247 про накладення штрафу в сумі 5100 грн є правомірною та не підлягає скасуванню.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Інші доводи позивача є безпідставними та не впливають на висновки суду.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Проте у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області (вул. Гоголя, 171/1, м. Миргород, Полтавська область, 37602, ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Героїв-пожежників, буд. 13, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_3 ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Канигіна Т.С.