Справа № 520/8401/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

01.12.2023 р. справа №520/8401/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_1 ) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
проскасування наказів, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства, з урахуванням уточнень, заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення "догана"; 2) визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності відповідно до відомостей залишкової вартості стосовно нестачі медичного майна вартістю - 190.685,49грн. та речового майна вартістю - 84.846,54грн.; 3) визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 в частині щомісячного стягнення із ОСОБА_1 завданої шкоди із грошового забезпечення у розмірі 20% місячного грошового забезпечення.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що не вчиняв порушень військової дисципліни, майна під підпис не отримував, письмових зобов`язань про взяття повної матеріальної відповідальності не складав, у нестачі медичного майна не винен.

Відповідач про розгляд справи був сповіщений завчасно та належно, але не виконав обов`язку із подання відзиву на позов.

На виконання ухвали суду від 20.11.2023р. про витребування доказів надав на адресу суду докази на підтвердження власних аргументів проти позову.

Враховуючи обсяг добутих доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, а також реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.

Суд, вивчивши доводи позову і докази, надані відповідачем, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2019 р. №50 був зарахований до списків означеної військової частини на посаду фельдшера евакуаційного взводу 65 військового мобільного госпіталю Військово-медичного клінічного центру Північного регіону.

Доказів ознайомлення заявника із службовою інструкцією (функціональними обов`язками) за цією посадою відповідач суб`єкт владних повноважень до суду не подав.

Згідно з актом приймання-передачі №86а від 11.09.2021р. заявник прийняв на відповідальне зберігання майна на загальну суму 923.135,74грн.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2022 р. №73 у зв`язку із відкритою збройною агресією російської федерації, належного медичного забезпечення військ (сил), що знаходиться у зоні відповідальності військової частини, недопущення втрат майна військової частини НОМЕР_1 наказано заступнику командира частини з медичної частини - начальнику медичної частини, заступнику командира частини, помічнику командира частини з матеріально-технічного забезпечення - начальнику відділення матеріально-технічного забезпечення, 15 квітня 2022 року організувати переміщення особового складу, майна та автомобільної техніки військової частини НОМЕР_1 о 08:00 за маршрутом Донецька область м. Часів Яр - Донецька область м. Дружківка - Дніпропетровська область м. Павлоград - Дніпропетровська область м. Дніпро.

Доказів отримання заявником вказівок (розпоряджень чи наказів) на особисте супроводження отриманого на відповідальне зберігання майна під час згаданого вище переміщення ані позивачем, ані відповідачем до матеріалів справи не подано.

Разом із тим, у ході розгляду даної справи заявником не зазначалось і не доводилось здійснення ним письмового сповіщення за командою вищих по службі військових посадових осіб про те, що переміщення майна 15.04.2022р. відбувалось без належного контролю, у тому числі і з боку матеріально-відповідальних осіб.

Отже, у межах даного спору суд виходить із відсутності доказів подання заявником рапортів про неналежну організацію перевезення ввіреного по службі майна 15.04.2022р.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.04.2022 р. №83 з метою виконання розпорядження з медичного забезпечення ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " №1010дск/ОТУП ОКП-ЛИСИЧАНСЬК від 23.04.2022, здійснення якісного медичного лікувально-евакуаційного забезпечення військових частин, що знаходяться у зоні відповідальності військової частини, недопущення втрат майна військової частини НОМЕР_1 наказано заступнику командира частини з медичної частини - начальнику медичної частини, заступнику командира частини, помічнику командира частини з матеріально-технічного забезпечення - начальнику відділення матеріально-технічного забезпечення, 23 квітня 2022 року організувати розгортання та переміщення передової хірургічної групи посилення на фондах Центральної клінічної міської лікарні м. Дружківка у період з 23.04.2022 по 27.04.2022 за маршрутом Донецька область м. Часів Яр - м. Дружківка - м. Часів Яр.

У ході розгляду справи судом виявлено існування доказів (пояснювальна записка заявника на ім"я командира Військової частини НОМЕР_1 ), де указано, що заявник двічі у службових потребах прибував до місця знаходження військового манй, переміщеного 15.04.2022р.

Однак, доказів подання заявником письмових рапортів по команді про неналежні умови зберігання цього майна матеріали справи не містять.

Як зазначено у позові заявником та не заперечується відповідачем, 15.08.2022 року ОСОБА_1 було відряджено до м. Павлограду з метою проведення перевірки наявності майна евакуаційного взводу.

По прибуттю до м. Павлограда заявником було виявлено факт вивезення частини майна евакуаційного взводу до м. Полтави на склад Військової частини НОМЕР_2 .

Після виявлення нестачі майна заявник рапортом від 20.08.2022 року здійснив доповідь керівництву частини. Рапорт був зареєстрований за № 1885, відповідно до резолюції на рапорті старшому лейтенанту ОСОБА_2 доручено провести службове розслідування за фактом нестачі в строк до 20.09.2022 року.

21.01.2023р. командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №15 з приводу призначення за цим фактом службового розслідування.

Результати зазначеного службового розслідування були оформлені Актом без проставлення дати складання та без поставлення реєстраційного номера за обліками діловодства (далі за текстом - Акт).

В Акті відображені власні судження суб`єкта владних повноважень про те, що в результаті проведеної інвентаризації медичного та речового майна військової частини НОМЕР_1 було виявлено і встановлено нестачу означеного майна, зокрема, стосовно заявника, на суму 84 846,54 грн (речове майно, а саме бронежилет "Корсар М3с-1-4" у кількості 4 шт. вартістю 5031,81 грн кожний, шолом кевлар. "Каска ІМ" у кількості 5 шт. вартістю 2550,00 грн кожний, наколінники у кількості 3 пар вартістю 349,38 грн за пару, налокітники у кількості 2 пар вартістю 359,20 грн за пару, ремінь розвантажувальний у кількості 9 шт. вартістю 693,24 грн за кожний, окуляри захисті балістичні у кількості 19 шт. вартістю 1770,00 грн за кожні, окуляри-маска захисні балістичні у кількості 4 шт. вартістю 1225,00 грн за кожні, модульна всесезонна спальна система (мішок спальний) у кількості 4 шт. вартістю 899,94 грн за кожний, килим спальний польовий ізоляційний у кількості 12 шт. вартістю 152,82 грн за кожний) та 190 685,49 грн (медичне майно, а саме 3 комплекти медичного майна та обладнання для допомоги при травмах вартістю 36457,9520 грн кожний та 5 комплектів медичного спорядження вартістю 16256,3260 грн кожний).

За відображеними в Акті судженнями повна матеріальна відповідальність за нестачу медичного та речового майна в указаних обсягах покладена у тому числі і на заявника (у розмірі 190.685,49грн і 84.846,54грн.).

26.01.2023р. із посилання на зазначений вище Акт службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано наказ від 24.02.2023р. №10, п.4 якого заявника було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, п. 7 якого заявника було притягнуто до матеріальної відповідальності у сумі 190685,49 грн. за медичне майно та у сумі 84846,54 грн за речове майно, п.9 якого заявника було позбавлено премії за січень 2023 року, п.12 якого передбачено стягнення із заявника суми завданої шкоди у розмірі 29% місячного грошового забезпечення.

Як з`ясовано судом у ході розгляду справи, дане управлінське волевиявлення умотивовано судженням суб`єкта владних повноважень про неналежне виконання заявником як військовослужбовцем службових обов`язків, що спричинило виявлену нестачу медичного та речового майна.

Також відносно заявника 21.02.2023 складено Протокол про вчинення адміністративного правопорушення №26 у зв`язку із вчиненням нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 175-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначено, що сержант ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді фельдшера евакуаційного взводу військової частини НОМЕР_1 під час особливого періоду, в тимчасовому місці дислокації військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню у воєнний стан), у період з 23.04.2022 року по 26.01.2023 була відповідальною за військове майно ввірене їй матеріальні цінності медичного складу фельдшерсько-евакуаційного взводу військової частини НОМЕР_1 . Проте, сержант ОСОБА_1 , проявивши недбале ставлення до військової служби при збереженні військового майна та матеріальних цінностей допустила значну нестачу медичного майна на суму 275 532,03 грн. (двісті сімдесят п`ять тисяч п`ятсот тридцять дві), що призвело до матеріальних збитків, загальна вартість яких складає 275532,03 грн.

Даний Протокол від 21.02.2023 було направлено на розгляд до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області та постановою суду від 22.03.2023 по справі №185/2461/23 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу притягнення військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності, накладення дисциплінарного покарання за відсутності складу та події вчинення дисциплінарного проступку незабезпечення збереження ввіреного медичного та речового майна, оплати часу служби з урахуванням наслідків застосування дисциплінарного стягнення, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відносини між Державою в особі компетентних органів (посадових осіб, службових осіб) та громадянами, які складаються з приводу проходження громадянами України військової служби унормовані, зокрема, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби), Дисциплінарним статутом Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV; далі за текстом - Дисциплінарний статут) тощо.

Так, за визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею ст.1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців перелічені законодавцем у ст.48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, де указано, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно з ст.54 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Відповідно до ст.83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

За правилами ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, у силу приписів ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.

Як то указано у ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відтак, присікальним строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно з ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язок знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Звідси слідує, що обов`язок збереження військовослужбовцем ввіреного військового майна витікає із прямої норми закону, а відтак, об`єктивно не може бути невідомий військовослужбовцю.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Як то передбачено ст.ст.26, ст.27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Згідно з ст.58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Додатково до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство (затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997р. №300; далі за текстом Положення №300).

Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.

Згідно з п.п.3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України (яка була затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017р. №440, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.09.2017р. за №1192/31060; далі за текстом Інструкція №440) визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна. Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.

За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Отже, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства, що є явно та очевидно незастосовним відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена ст.ст. 47, 84 - 88 Дисциплінарного статуту і деталізована нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України (затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017р. №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017р. за №1503/31371; далі за текстом Порядок №608).

Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Згідно з п.1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Як то указано у п.1 Розділу VII Порядку №608 з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.

За приписами п.2 Розділу VII Порядку №608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.

Отже, приводом для прийняття рішення про призначення службового розслідування є виявлення підтверджених результатами службової перевірки або явних та очевидних ознак неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків поєднане із фактом смерті людини або із фактом загрози життю та здоров`ю людини, або із фактом існування матеріальної (моральної) шкоди.

Відповідно до п.2 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

За змістом п.3 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до п.1 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно з п.1 Розділу V Порядку №608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Особливості проведення службового розслідування за фактами завдання державі матеріальної шкоди визначені у положеннях Розділу VIІІ Порядку №608, де указано, що у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (п.1 Розділу VIІІ Порядку №608); Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608); До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608).

З 31.10.2019р. підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності регламентовані приписами Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі за текстом - Закон України від 03.10.2019р. №160-ІХ).

У розумінні ст.2 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків.

Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ).

Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Суд вважає, що настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ (у тому числі і за спричинення нестачі майна) обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

У силу ч.2 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.

Частиною 1 ст.7 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Згідно з ч.7 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

За правилами ч.8 ст.8 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Оскільки ст.5 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ та ст.6 Закону України від 03.10.2019р. №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості ( тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині управлінського рішення про притягнення заявника як військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини події настання збитків у вигляді нестачі медичного та речового майна з`ясував неповно, залишивши поза увагою об`єктивні дані, згідно з якими перевезення, розвантаження і зберігання військового майна здійснювалось без особистої присутності та участі заявника як матеріально відповідальної особи. За відсутності отриманої установлених порядком вказівок на особисте супроводження перевезення майна та особисте створення належних умов зберігання майна на новому місці дислокації заявник, який у силу виконання обов"язків за посадою не знаходився поряд із цим майном, не може бути визнаний винним у втраті майна.

При цьому, у ході службового розслідування суб"єктом владних повноважень взагалі не були встановлені особи громадян, котрі були причетні до переміщення (навантаження, перевезення, розвантаження) військового майна та до зберігання майна на новому місці розміщення і мають нести відповідальність за належну організацію цих процесів.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах заявник не міг відвернути ймовірність втрати медичного та речового майна, оскільки переміщення, розвантаження та зберігання медичного та речового майна здійснювалось без присутності матеріально відповідальної особи - заявника, і належної охорони, обліку та контролю, про що зазначено у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №10 "Про результати проведення службового розслідування".

Заявника лише 15.08.2022 року було відряджено до м. Павлограду з метою проведення перевірки наявності майна евакуаційного взводу і вже 20 серпня 2022 року заявник рапортом на ім`я командира частини доповів про відсутність частини майна евакуаційного взводу.

Тому суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень у порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено, що між якістю виконання заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі медичного та речового майна з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу (а не необережності).

За таких обставин, позов за епізодом визнання протиправним та скасування п.7 наказу командира Військової часини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 та п.12 наказу командира Військової часини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір за епізодом визнання протиправним та скасування п.4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10, суд зазначає, що у силу обов`язків за посадою заявник повинен був письмового сповістити безпосереднього та прямого начальника про те, що ввірене йому по службі майно вибуло з-під контролю матеріально-відповідальної особи до іншого місця розміщення і було перевезено без особистої присутності матеріально-відповідальної особи. За таких обставин, цілісність та неушкодженість майна могла би бути перевірена одразу після отримання такого рапорту заявника. Також заявник двічі прибуваючи за місцем розміщення майна повинен був письмово сповістити безпосереднього та прямого начальника про те, що зберігання ввіреного йому по службі військового майна організовано неналежним чином і до цього майна існує доступ сторонніх осіб.

Відсутність факту вчинення заявником окреслених вище діянь (тобто вчинення бездіяльності замість своєчасної письмової доповіді за командою) указує на те, що заявник належним чином не опікувався станом ввіреного по службі військового майна і тому вчинив саме дисциплінарний проступок (який хоча і не знаходиться у доведеному службовим розслідуванням та матеріалами судової справи безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із подальшою втратою військового майна), але заслуговує на накладення дисциплінарного стягнення.

Явного та очевидного свавілля суб`єкта владних повноважень в обранні заявнику міри дисциплінарного покарання матеріали судової справи не містять, рішення суб`єкта владних повноважень про накладення на заявника догани за нестачу медичного та речового майна згоджується із компетенцією командира військової частини, суттю, змістом та характером діяння заявника у спірних правовідносинах як військовослужбовця.

Тому позов за цим епізодом до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір за епізодом скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 №10 в частині щомісячного стягнення із ОСОБА_1 завданої шкоди із грошового забезпечення у розмірі 20% місячного грошового забезпечення суд зазначає, що з огляду на викладені вище міркування в частині управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень в частині притягнення заявника як військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності суду належить забезпечити повне поновлення суб`єктивного інтересу заявника в цій частині на неутримання коштів із грошового забезпечення військовослужбовця у спосіб визнання протиправним та скасування п.12 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023 № 10.

За таких обставин, позов за цим епізодом підлягає до задоволення, а стягнуті на виконання рішення суб"єкта владних повноважень кошти підлягають поверненню у власність заявника.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст. 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності відповідно до відомостей залишкової вартості стосовно нестачі медичного майна вартістю - 190.685,49грн. та речового майна вартістю - 84.846,54грн.

Визнати протиправним та скасувати п. 12 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2023р. №10 в частині щомісячного стягнення із ОСОБА_1 завданої шкоди із грошового забезпечення фельдшера евакуаційного взводу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко