Справа № 320/27867/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м.Київ № 320/27867/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просить суд:

- визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавче служби Міністерства юстиції України від 31.07.2023 про закінчення виконавчого провадження №61441473.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.09.2019 у справі № 826/2778/14 його поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року. Згідно з постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61441473 з примусового виконання виконавчого листа № 826/2778/14 від 18.11.2019, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва. Однак, постановою державного виконавця від 31.07.2023 закінчено вказане виконавче провадження, оскільки відповідно до наказу № 669/к від 14.02.2020 позивача поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03.02.2014. Однак, Міністерство юстиції України з виданням наказу від 14.02.2020 № 669/к «Про поновлення на роботі» не здійснило дій щодо фактичного допуску позивача до роботи та виконання ним своїх посадових обов`язків. Позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.10.2021 №826/2778/14, стверджує, що формальне винесення наказу без реального його виконання шляхом фактичного допуску до роботи з подальшим винесенням наказу про звільнення особи у зв`язку із скороченням, без реалізації фактичної процедури скорочення штату або посад, може вважатися невиконанням рішення суду про поновлення особи на роботі. Відповідач не вчиняв належних виконавчих дій протягом з 04.03.2020 (відкриття виконавчого провадження) по 31.07.2023 (закінчення виконавчого провадження) щодо належного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. А тому, закінчення виконавчого провадження є передчасним та постанова від 31.07.2023 про закінчення виконавчого провадження №61441473 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що відповідно до наказу № 669/к від 14.02.2020 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03.02.2014. У зв`язку зі змінами у структурі апарату Міністерства юстиції України та у структурі апарату Міністерства юстиції України та внесенням змін до штатного розпису апарату Міністерства юстиції України посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту, яку обіймав ОСОБА_1 , скорочено та його попереджено про наступне звільнення із займаної посели на підставі п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Наказом Міністерства юстиції України від 27.03.2020 №1307/к «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. ОСОБА_1 подано позов до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування наказу про звільнення, та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/24557/20, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023 у справі №640/24557/20 встановлено, що у рішення суду про поновлення на посаді було фактично виконано Мінюстом 14 лютого 2020 року. Також встановлено, що Міністерство юстиції України не зобов`язано було пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Відтак оскільки згідно наказу № 669/к від 14.02.2020 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03.02.2014, а, отже, стягувача у вказаному вище виконавчому провадження, та позивача у даній справі поновлено на посаді, а, тому наявні всі правові підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону, з урахуванням наведеної вище норми Закону та висновків Верховного Суду України.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, подав відповідь на відзив, у якій зазначив про те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 13.02.2020) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач звертає увагу на те, що законом передбачено «видання відповідно до законодавства про працю наказу про поновлення на роботі», а не як стверджує представник відповідача - «згідно з виконавчим документом». На момент прийняття оскаржуваної постанови, рішення суду щодо поновлення на займаній посаді так і не було виконано належним чином. У порушення вимог Закону, державним виконавцем не вчинялися виконавчі дії про поновлення на роботі з 2020 року до теперішнього часу, не вносилися вимоги державного виконавця до боржника у зв`язку з невиконанням судового рішення, не виносилися постанови про накладення штрафу на боржника за невиконання судового рішення тощо. Унаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця, належним чином поновлення на посаді з фактичним допуском до роботи та виконання обов`язків за посадою не здійснено. За наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. Заперечення представника відповідача щодо позову з посиланням на рішення суду у справі № 640/24557/20 щодо звільнення з роботи не заслуговує на увагу, оскільки предметом дослідження у даній справі є виконання рішення суду про поновлення на роботі з реальною можливістю приступити до виконання обов`язків за посадою. Боржником видано наказ про поновлення стягувача на неіснуючій посаді, а отже, фактичного виконання рішення суду не відбулось. Позивач просив задовольнити позовні вимоги та скасувати спірну постанову.

Протокольною ухвалою суду вирішено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до вимог ч.9 ст. 205 КАС України.

29.11.2023 від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до справи, а саме повідомлення Національного агентства України з питань державної служби від 17.11.2023 №6717/10.3-23. Відповідно до зазначеного повідомлення, виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту.

ОСОБА_1 перебував на державній службі та з 21 листопада 2011 року обіймав посаду головного спеціаліста відділу контролю за діяльністю центрального апарату та територіальних органів Контрольно-ревізійного управління Міністерства юстиції України. З 25 січня 2012 року переведений на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України.

Наказом заступника Міністра - керівника апарату ОСОБА_2 від 03 лютого 2014 року №178/к Про звільнення ОСОБА_1 позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту 03 лютого 2014 року за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, пункт четвертий статті 40 Кодексу законів про працю України.

Постановою Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №826/2778/14 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року.

Постановою державного виконавця від 04.03.2020 відкрито виконавче провадження №6144473 з примусового виконання виконавчого листа №826/2778/14 від 18.11.2019, виданого Окружним адміністративним судом м.Києва про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року.

Відповідно до наказу № 669/к від 14.02.2020 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03.02.2014.

У зв`язку зі змінами у структурі апарату Міністерства юстиції України та у структурі апарату Міністерства юстиції України та внесенням змін до штатного розпису апарату Міністерства юстиції України посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту, яку обіймав ОСОБА_1 , скорочено та його попереджено про наступне звільнення із займаної посели на підставі п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства юстиції України від 27.03.2020 №1307/к «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Наведені обставини були встановлені у судових рішеннях у справах №826/2778/14 та №640/24557/20.

Відповідно до ч.5 ст. 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 31.07.2023 закінчено виконавче провадження №61441473 з примусового виконання виконавчого листа №826/2778/14, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 18.11.2019 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03.02.2014.

Не погоджуючись з постановою відповідача про закінчення виконавчого провадження, позивач оскаржив її до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404).

Згідно ч. 1 ст. 1 ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами ст. 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Ст. 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, Конституцією України проголошено принцип обов`язковості судового рішення, що є однією із складових принципу правової визначеності.

Європейського суду з прав людини у своїх рішення також неодноразово наголошував, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 р.).

Частинами 2, 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Зазначений принцип закріплений також в українському законодавстві про виконавче провадження. Так, зокрема, одними з основних засад виконавчого провадження, визначеними Законом, є обов`язковість виконання рішень та розумність строків виконавчого провадження (ч. 1 ст. 2 Закону).

Норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016 також регламентують обов`язковість судових рішень. Так, зокрема, ч. 2 ст. 13 зазначеного законодавчого акта визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно ч. 4 ст. 18 Закону №1404 вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону №1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Частиною 4 ст. 19 Закону №1404 передбачає обов`язок сторін виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону №1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, провівши правовий аналіз вищезазначених законодавчих норм, суд зазначає, що будь-яке рішення суду, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, яке повинно бути забезпечене органами Державної виконавчої служби України.

Предметом оскарження в даній адміністративній справі є протиправна, на думку позивача, постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження №61441473.

Одними із основних принципів адміністративного судочинства є передбачений нормами ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін та диспозитивності.

Суть такого полягає в тому, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи рішення в спірних правовідносинах, суд, відповідно до ст. 9 КАС України, виходить із заявлених позивачем позовних вимог та обраного способу захисту порушеного права.

Питання визначення предмету позову, мотивів на його обґрунтування згідно з нормами КАС України є правом саме позивача, та підлягають самостійному доведенню і встановленню на підставі сукупності доказів з урахуванням принципу змагальність сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування у кожному конкретному випадку.

Судом встановлено, що державний виконавець дійшов висновку про повне виконання боржником виконавчого листа №826/2778/14, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 18.11.2019 та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404 за результатами розгляду службової записки Управління персоналу від 28.07.2023 №1808-14.9-23.

У зазначеній службовій записці було повідомлено наступне:

- на виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №826/2778/14 скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03.02.2014 №178/к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту з 03.02.2014;

- у зв`язку зі змінами у структурі апарату Міністерства юстиції України та у структурі апарату Міністерства юстиції України та внесенням змін до штатного розпису апарату Міністерства юстиції України посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту, яку обіймав ОСОБА_1 , скорочено та його попереджено про наступне звільнення із займаної посели на підставі п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- наказом Міністерства юстиції України від 27.03.2020 №1307/к «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Нормами п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404 передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд звертає увагу на те, що виконання рішення вважається закінченим із дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Мін`юсту від 14 лютого 2020 року №669/к, на виконання постанови Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №826/2778/14, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Мін`юсту з 03 лютого 2014 року.

Таким чином, рішення суду про поновлення позивача на посаді було фактично виконано Мін`юстом 14 лютого 2020 року.

Даний факт констатовано у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023 у справі №640/24557/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності Мін`юсту, яка полягає у затримці виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суду Касаційного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №826/2778/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді; визнання протиправними дії Мін`юсту щодо видання наказу від 27 березня 2020 року №1307/к «Про звільнення» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту з 30 березня 2020 року за відсутності зазначеної посади у структурі підрозділу та штатному розпису; скасування наказу Мін`юсту від 27 березня 2020 року №1307/к «Про звільнення» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади з припиненням державної служби, як незаконний з часу його видання; поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За вказаних обставин, відповідачем правомірно, з дотриманням норм Закону України "Про виконавче провадження", прийнято постанову від 31.07.2023 про закінчення виконавчого провадження.

Щодо твердження позивача про те, що поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, та з фактичним допуском до роботи, а не лише винесення наказу про поновлення на посаді, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Мін`юсту від 27 березня 2020 року №1307/к звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту з 30 березня 2020 року за відсутності зазначеної посади у структурі підрозділу та штатному розпису.

За наслідком оскарження вказаного наказу, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №640/24557/20 у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено та встановлено, що на виконання постанови Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №826/2778/14 ОСОБА_1 поновлено саме на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року без визначення альтернативного варіанту щодо поновлення на іншій рівнозначній посаді.

Таким чином, рішення суду у справі було фактично виконано, а твердження позивача про протиправність постанови відповідача про закінчення виконавчого провадження без фактичного його допуску до роботи є безпідставним, оскільки вже після поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року, його було повторно звільнено наказом від 27 березня 2020 року №1307/к (правомірність кого встановлена у судовому порядку), що унеможливлює фактичний допуск позивача до роботи.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

У зв`язку з вищенаведеним, враховуючи предмет даного адміністративного позову та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, підстав для відшкодування позивачу судових витрат у справі немає.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційна скарга на судове рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.