Справа № 160/28041/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (або його правонаступників) зарахувати до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, період роботи на посаді прокурора з 01.07.2023р. по 15.09.2023р., призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі та перераховувати пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), за вислугу років із 15.09.2023р. з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, яка згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Офісом Генерального прокурора від 13.09.2023р. № 21-180зп, складала 73 028, 34 грн. (сімдесят три тисячі двадцять вісім гривень 34 коп.), без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII, з доповненнями згідно із Законом № 3662-XII від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001р. № 2663-111 та проводити довічно, щомісячно виплати призначеної пенсії за вислугою років в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії та без обмежень, встановлених з 01.10.2017р. Законами України № 2148-VІІІ від 03.10.2017р. та № 1058-IV від 09.07.2003р., з підвищенням до пенсії в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.09.2023р. ОСОБА_1 звернувся до органів Пенсійного фонду України через особистий кабінет на інтернет порталі із заявою про призначення пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001р. при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від заробітної плати. До заяви про призначення пенсії, як зазначає позивач, він додав скановані копії документів: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, трудову книжку, атестат Київського військового ліцею імені Івана Богуна, архівну довідку про період навчання з Міністерства оборони України, диплом про вищу освіту, архівну довідку про період навчання з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, посвідчення учасника бойових дій, довідки про складові заробітної плати, видані Офісом Генерального прокурора від 13.09.2023р. №21-180зп., військовий квиток та інші документи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за №77 від 12.10.2023р., яке, як зазначає позивач він отримав в особистому кабінеті, відмовлено у призначенні пенсії.

У своєму рішенні відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 86 п. 6 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014 року зі змінами) прокурори, слідчі та працівники на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Як зазначає відповідач згідно наданих документів, вислуга років ОСОБА_1 не дає право на пенсію згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» та становить 19 років 9 місяців 29 днів при необхідному - 25 років. Вказане рішення 12.10.2023р. підписано за допомогою електронного цифрового підпису начальником відділу призначення пенсій ОСОБА_2 та зареєстровано 12.10.2023р. за №134439/01-16. До рішення про відмову у призначенні пенсії відповідачем також додано розрахунок вислуги років, що не дає право на пенсію, який, як зазначає ОСОБА_1 , на думку відповідача, становить 19 років 9 місяців 29 днів.

З рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за №77 від 12.10.2023р., яким відмовлено у призначенні пенсії позивач не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

На підставі означеного вище звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30.10.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.

16.11.2023р. відповідачем направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в тексті якої останній просить суд відмовити у задоволенні пред`явлених позовних вимог, із зазначенням, що 14.09.2023 ОСОБА_1 (далі - Позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугою років, відповідно до Закону України від 14.10.2014р. № 1697-VІІ "Про прокуратуру". Заява позивача від 14.09.2023р. про призначення пенсії за вислугою років відпрацьовувалась по принципу єдина черга та автоматизованим шляхом потрапила на відпрацювання до спеціалістів Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням від 21.09.2023р. № 77 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років, оскільки, за результатами розгляду документів, доданих позивачем до заяви, не зараховано період проходження військової служби з 01.08.2007р. по 14.08.2012р., у тому числі з 10.11.2008р. по 14.08.2012р. на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури, через відсутність військового квитка та послужного списку.

Вік заявника на момент звернення - 37 років 9 місяців 29 днів.

Стаж роботи заявника за вислугою років - 13 років 3 місці 7 днів.

Стаж роботи на посадах прокурорів - 10 років 10 місяців 15 днів.

15.09.2023р. позивач звернувся через веб-портал Пенсійного фонду України із зверненням про призначення пенсії за вислугою років, відповідно до Закону України № 1697-VІІ.

Рішенням від 12.10.2023р. № 77 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу роботи.

До страхового стажу заявника зараховано всі періоди роботи.

Згідно наданих документів вислуга років, що дає право на пенсію, згідно зі ст.86 Закону України Про прокуратуру, становила 19 років 9 місяців 29 днів при необхідному стажі - 25 років.

Страховий стаж заявника становив - 15 років 5 місяців 1 день.

13.10.2023р. позивач повторно звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугою років, відповідно до Закону України № 1697-VІІ.

19.10.2023р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виявлено, що період проходження військової служби позивачем за період з 01.08.2007р. по 14.08.2012р., з 10.11.2008р. по 14.08.2012р. помилково зарахований, оскільки, період військової служби перетинається з періодом навчання.

Рішенням від 20.10.2023р. № 77 відділу перерахунків пенсій № 5 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та стажу роботи на прокурорських посадах.

За доданими позивачем документами до страхового стажу не зараховано: період проходження військової служби по військовому квитку серії НОМЕР_2 від 28.11.2012р., оскільки період військової служби перетинається з періодом навчання, а також в квитку відсутні підстави дати зарахування в списки в/ч, виключення зі списків в/ч та № наказів.

У поданому відзиві зазначено, що позивачу необхідно було надати уточнюючу довідку про період проходження військової служби та довідку про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески, трудовий стаж позивача на момент звернення становив - 15 років 11 місяців 26 днів.

Страховий стаж позивача (з урахуванням перетину періодів) становив - 11 років 04 місяці 00 днів.

На прокурорських посадах стаж позивача становив - 13 років 07 місяці 04 днів.

Що стосується позовних вимог позивача зарахувати до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, період роботи на посаді прокурора з 01.07.2023р. по 15.09.2023р., Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначає наступне.

До страхового стажу позивача зараховано всі періоди, починаючи з 01.09.2003р. по дату останнього звернення 13.10.2023р. (розрахунок стажу міститься у Витягу з електронної пенсійної справи позивача).

Щодо вимог призначення пенсій за вислугу років та стажу роботи на прокурорських посадах, Головне управління зазначає наступне.

У позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років та стажу роботи на прокурорських посадах, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», у редакції Закону від 12.07.2001р. № 2663-ІІІ.

У зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством стажу за вислугою років (не менше 25 років) та стажу роботи на прокурорських посадах (не менше 15 років) підстав для призначення

ОСОБА_1 пенсії за вислугою років, відповідно до Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ "Про прокуратуру" Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області також не має.

17.11.2023р. відповідачем направлено на адресу суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії доказів направлення відзиву позивачу, а саме: копію списку згрупованих відправлень №8626 про направлення рекомендованим листом.

20.11.2023 р. позивачем ОСОБА_1 було направлено на адресу суду клопотання, в тексті якого зазначено, що ОСОБА_1 отримав відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з додатками. При цьому, повідомляє, що не буде подавати відповідь на відзив.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом Серії НОМЕР_3 , копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_4 позивач з 15.08.2012р. та до теперішнього часу, що підтверджується довідкою Офісу Генерального прокурора від 16.10.2023 р. №07/1/1-294/23, яка міститься в матеріалах справи, працює в органах прокуратури, наразі, на посаді прокурора другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора.

15.09.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.10.2023р. за №77 відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 , із зазначенням, що відповідно до ст. 86 п. 6 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014 року зі змінами) прокурори, слідчі та працівники на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Вислуга років ОСОБА_1 не дає право на пенсію, згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» та становить 19 років 9 місяців 29 днів при необхідному - 25 років. До рішення про відмову у призначенні пенсії ПФ додано розрахунок вислуги років, який становить 19 років 9 місяців 29 днів.

Судом встановлено, що УПФУ проведена перевірка та встановлено помилку при нарахування стажу ОСОБА_1 , після перевірки стаж позивача становить 15 р. 11 м. 26 д.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015р. визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

01.04.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким у п. 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

Буквальний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що нею за умови неприйняття спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначалися відповідно до наведеного переліку законів. Тобто, ця норма за своїм змістом містить окремі умови призначення пенсій для визначеної категорії осіб. Оскільки до 01.06.2015р. спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, застосуванню підлягає друга її частина щодо скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до наведеного переліку. Такі обставини свідчать про намір законодавця відходу від особливих умов призначення пенсій для певної категорії осіб і переведення їх на загальні умови.

Верховний Суд України в постанові від 24.05.2016р. у справі №333/6710/15-а щодо аналогічних відносин висловив таку правову позицію: «оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з указаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-VI (який значиться в наведеному переліку законів). З 01 червня 2015р. особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом № 2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV».

Вказаний у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» суд дійшов висновку, що ним скасовані діючі станом на 01.06.2015р. норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ.

Разом з тим, 15.07.2015р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII положення Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 501, частини третьої статті 512, статті 53 щодо класних чинів, визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII.

Таким чином, на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії (15.09.2023р.) ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, яка регулювала питання пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих, втратила чинність. Натомість, порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII, у редакції, що була чинною на момент подачі позивачем заяви про призначення пенсії до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Вказана норма набрала законної сили після 01.06.2015р., станом на вказану дату не була діючою, а тому положення Закону України від 02.03.2015р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на неї не розповсюджуються. Ця норма іншими законами не скасовувалась, її дія не зупинялась, у зв`язку з чим з 15.07.2015р. право прокурорів на пенсійне забезпечення законодавцем відновлено і прокурори з вказаної дати мають таке право за наявності на день звернення необхідного стажу роботи та досягнення віку, передбаченого ч. 5 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2019р. у справі № 308/10033/16-а (провадження №К/9901/33606/18).

Під час дослідження вищевказаних норм, суд прийшов до висновку, що питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VІІ, який набув чинності 15.07.2015р., та є діючим. А тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме положення цього закону, а не ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» була висловлена Верховним Судом у його постановах від 24.04.2019р. у справі № 750/8739/16-а (адміністративне провадження №К/9901/30859/18), від 26.06.2018р. у справі № 686/17309/17 (адміністративне провадження № К/9901/76/17), від 23.01.2019р. у справі №308/10033/16-а (провадження № К/9901/33606/18) і підстав для відступу від неї не встановлено.

В матеріалах справи містяться докази, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії 15.09.2023р.

Тобто, станом на дату звернення позивача до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 15 років.

Поряд з цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити йому пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, відповідно до ч. 1 якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Зазначена норма діяла у такій редакції до 01.10.2011р.

Позивач зазначає, що призначення йому пенсії має відбутися на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII, оскільки Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII значно звужує його права на пенсійне забезпечення, що не допускається відповідно до ст. 22 Конституції України.

У даній справі очевидним є факт, що станом до 01.10.2011р. у позивача був відсутній стаж роботи 25 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 15 років.

Отже, суд приходить до висновку про те, що у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01.10.2011р., позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що позивач - ОСОБА_1 помилково вважає можливим застосування до нього норми статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону № 1697-VII та в період дії статті 50-1 Закону № 1789-XII ОСОБА_1 не набув права на призначення пенсії за вислугу років, то норму статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, щодо застосування до нього, у зв`язку із недостатністтю стажу як по ЗУ від 05.11.1991 р. №1697-VІІ (в редакції від 12.07.2001 р.), яким визначено, що при призначенні на посаду прокурора, з необхідних за ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1697-VІІ: з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців, так і по ЗУ від 14.10.2014р. №1697-VІІ, який чинний з 15.07.2015 р., оскільки станом на дату подання заяви до ГУПФУ в Д/о 15.09.2023 р. стаж позивача 19 р., 9 м., 29 д., та після проведеної ГУПФУ в Дніпропетровській області перевірки - 15 р. 11 м. 26 д., при необхідному відповідно до ч.1 ст. 86 Закону №1697 з: 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, тому ГУПФУ в Дніпропетровській області правомірно відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (або його правонаступників) зарахувати до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, період роботи на посаді прокурора з 01.07.2023р. по 15.09.2023р., призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі та перераховувати пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКТ НОМЕР_1 ), за вислугу років із 15.09.2023р. з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, яка згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Офісом Генерального прокурора від 13.09.2023р. № 21-1803, складала 73 028, 34 грн. (сімдесят три тисячі двадцять вісім гривень 34 коп.), без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII, з доповненнями згідно із Законом № 3662-XII від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001р. № 2663-111 та проводити довічно, щомісячно виплати призначеної пенсії за вислугою років в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії та без обмежень, встановлених з 01.10.2017р. Законами України № 2148-VІІІ від 03.10.2017р. та № 1058-IV від 09.07.2003р., з підвищенням до пенсії в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України, суд зазначає, що останні є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 77 від 12.10.2023р. про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) у призначенні пенсії за вислугу років, згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

У зв`язку з тим, що судом встановлена правомірність прийнятого ГУ ПФУ в Дніпропетровській області оскаржуваного рішення від 12.10.2023р. №77 та відмовлено в його скасуванні, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення означених вище позовних вимог, а отже відмовляє в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду як від 06.03.2023р. у справі №620/2767/19, так і від 29 листопада 2023р. у справі № 640/20585/18.

Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі № 554/5582/17 (адміністративне провадження №К/9901/20691/18), від 27.02.2019р. у справі № 415/2185/17 (провадження № К/9901/34750/18), від 10.10.2019р. у справі № 265/3516/17 (адміністративне провадження № К/9901/42548/18), від 19.09.2018р. у справі № 497/1470/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43944/18), від 31.01.2019р. у справі № 607/14234/16-а (провадження № К/9901/39037/18), від 31.01.2019р. у справі № 712/13822/16-а (провадження № К/9901/32078/18), від 31.01.2019р. у справі № 750/11190/16-а (провадження № К/9901/32180/18), від 23.01.2019р. у справі № 525/1149/16-а (провадження № К/9901/22701/18).

Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2018р. у справі № 363/4080/16-а (адміністративне провадження № К/9901/35285/18), зазначив, що оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Ключовим для розгляду цієї справи є саме той факт, що в період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII у позивача не виникало право на пенсію (воно як таке не існувало), а тому не можна вважати, що у спірному випадку відбулося звуження прав позивача, оскільки відсутня першопричина, - саме право, яке може звужуватися.

Щодо посилання позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023р. у справі № 640/20585/18.

Щодо посилань позивача на аналогічні спрви Верховного Суду, викладені в постановах Верховного Суду України, а саме: від 17.12.2023 р. у справі №21-44аа13, від 10.12.2013 р. у справі №21-348а13, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладені вище норми, суд акцентує увагу, що рішення, на які посилається позивач до адміністративного позову, не мають для суду в рамках вирішення цієї справи преюдиціального значення, оскільки в жодному із них ОСОБА_1 не є стороною справи та не є особою, стосовно якої встановлено певні обставини, які б могли бути використані судом в межах розгляду цієї справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зазначена норма кореспондується із нормою ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Провідна роль у забезпеченні єдності судової практики належить саме Верховному Суду.

Вище судом зазначалися правові позиції Верховного Суду у численних справах, з яких вбачається, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII замість бажаної позивачем ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII. Саме тому, суд при вирішенні цієї справи не бере до уваги посилання позивача на судові рішення Верховного Суду України у схожих правовідносинах.

Щодо застосування до позивача аналогії права варто зазначити таке.

Як встановлено ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Як було встановлено судом та неодноразово наголошувалось Верховним Судом у його постановах, до аналогічних правовідносин як спірні, варто застосовувати ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII, а тому можливість застосування аналогії закону або аналогії права у межах цієї справи відсутня, оскільки спірні правовідносини повною мірою врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами.

Щодо тверджень позивача стосовно того, що законність його вимог підтвердив Конституційний Суд України у його рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020, то варто зазначити наступне.

Так, рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, суд критично ставиться до вищезазначених тверджень позивача, оскільки норми ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» неконституційними не визнавались, а отже, ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» є чинною.

До того ж, у рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р. розглядалося питання щодо законності підвищення пенсійного віку для категорій працівників, що визначені у ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», натомість питання, які розглядаються у цій справі, стосуються стажу прокурора, необхідного для отримання пенсійного забезпечення за вислугу років незалежно від віку (ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В рамках розгляду цієї справи, суд застосовує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), відповідно до якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний висновок зроблений в рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011р. № 20-рп/2011.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розгляді цієї справи суд бере до уваги і наступні позиції Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін, зокрема, в частині наявності скарг позивача щодо стану здоров`я, з приводу чого позивачем заявлялось клопотання про допити його як свідка, вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують та по суті на них не впливають.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018р. (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно достатті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподілялись.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 30 листопада 2023 року.

Суддя І.О. Лозицька