Справа № 420/25043/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/25043/23

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

за участі секретаря Алексєєвої Н. М.

представника відповідача Гончаренко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Попової Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2023 року адвокат Попова О. А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Відділ примусового виконання рішень), в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП №51003646 від 04.07.2016 про стягнення виконавчого збору в сумі 1 195 197,01 грн.

Обґрунтовуючи вимоги, адвокат зазначила, що Відділ примусового виконання рішень, в особі державного виконавця, не вчиняв дії з примусового виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості, а тому підстав для стягнення виконавчого збору, шляхом прийняття спірної постанови, не було.

Крім того, адвокат указує, що постановою державного виконавця від 15.02.2022 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

На її думку, за таких обставин, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, про що свідчать положення частини 5 статті 37 Закону №1404-VIII, якою передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

До того ж, адвокат зазначає, що частина 2 статті 27 Закону №1404-VIII, в редакції, яка діяла на момент прийняття спірної постанови, передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Також позивач наполягає на тому, що, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18, виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним, в межах виконавчого провадження дії, в період з 06.05.2016 (відкриття виконавчого провадження) до 15.02.2022 (повернення виконавчого документу стягувачу), фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 51003646.

Суд першої інстанції вважав, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у судовому рішенні, на які посилається позивач, не є подібними щодо даної справи.

Обґрунтовуючи наведене, суд першої інстанції вказав, що спір, у цій справі, виник до прийняття Закону № 1404-VIII і правовідносини виникли на момент дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV), нормами статті 28 якого було визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. При цьому, у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 606-XIV, на думку суду, вбачається, якщо в строки, надані боржнику для самостійного виконання рішення, останній його виконає та надасть документальні підтвердження державному виконавцю, примусове виконання рішення не розпочинається, виконавець закінчує виконавче провадження, а виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина 3 статті 27 Закону № 606-XIV).

В іншому випадку, як зазначив суд, якщо рішення в добровільному порядку не виконане протягом строку, наданого для добровільного виконання, державний виконавець розпочинає примусове виконання, а також стягує виконавчий збір.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, адвокат Попова О. А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат зазначила, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доводам про те, що існування спірної постанови про стягнення виконавчого збору та її примусове виконання призведе до подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору, що накладе надмірний тягар на боржника та порушить його право власності.

Адвокат указує, що вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, позивачці стало відомо про те, що стягувач повторно направив до приватного виконавця для виконання виконавчий лист, який, вже був повернутий державним виконавцем за заявою стягувача. У свою чергу, приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 1 195 197,01 грн., що і призведе до подвійного виконання.

Представник Відділу примусового виконання рішень, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву фактично дублюють позицію суду першої інстанції та зводяться до того, що Закон № 606-XIV, який діяв на момент прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору, чітко передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Представник третьої особи правом подання відзиву не скористався.

Від адвоката Попової О. А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи без її участі, а також участі її довірительки.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти задоволення скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи до суду апеляційної інстанції не з`явився належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 11.10.2018 ОСОБА_2 змінила прізвище на Фібіх (а.с.14).

06.05.2016 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51003646 з примусового виконання виконавчого листа №523/5710/15-ц, виданого 27.08.2015 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 11 950 143,18 грн.

Дана сума складається зі: заборгованості за кредитом - 3 009 161,19 грн; заборгованості за відсотками - 3 064 821,54 грн; пені за прострочення кредиту та відсотків 5 876 160,45 грн.

Також в складову заборгованості входить стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судового збору в сумі 1827,00 грн.

Боржником у даній постанові є ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2 постанови про відкриття виконавчого провадження, боржнику належить самостійно виконати вимоги виконавчого документа протягом 7 днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 3, цієї ж постанови, встановлено, що при невиконанні боржником рішення в наданий для самостійного виконання строк, виконання буде проводитись у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Оскільки вимоги виконавчого документу, у встановлений строк, боржником у добровільному порядку не виконані, державний виконавець, в рамках вказаного виконавчого провадження, 04.07.2016 прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 1 195 197,01 грн.

13.05.2021 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень прийняв постанову про заміну сторони виконавчого провадження, згідно якої замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні № 51003646 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

15.02.2022, у зв`язку з надходженням заяви стягувача від 01.02.2022 про повернення виконавчого документу без виконання, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень прийняв постанову, якою виконавчий лист №523/5710/15-ц, виданий 27.08.2015 Суворовським районним судом м. Одеси, повернув стягувачу.

27.04.2022 постановою державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 68883416 з примусового виконання постанови № 51003646, виданої 04.07.2016 Відділом примусового виконання рішень про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 1 195 197,01 грн, згідно постанови від 04.07.2016 ВП №51003646.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Головним аргументом апеляції щодо протиправності постанови про стягнення виконавчого збору від 04.07.2016 є незастосування державним виконавцем при прийнятті вказаного рішення частини 2 статті 27 Закону №1404-VIII, яка встановлює, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Надаючи правову оцінку даному доводу, колегія суддів установила, що на момент прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.05.2016 №51003646 з примусового виконання виконавчого листа №523/5710/15-ц та постанови про стягнення виконавчого збору від 04.07.2016 №51003646 діяв Закон № 606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частини 1, 2 статті 2 Закону № 606-XIV передбачають, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частина 2 статті 25 Закону № 606-XIV передбачає, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частин 1, 3 статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Частина 1 статті 28 Закону № 606-XIV передбачає, що, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

За правилами частин 3, 4 Закону № 606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Аналіз викладених норм дає підстави дійти висновку, що у разі невиконання боржником рішення в добровільному порядку, державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення та приймає постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

При цьому, виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання.

Отже, приймаючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень діяв у відповідності до вимог Закону № 606-XIV, який діяв на момент її прийняття.

При цьому, Законом №606-XIV чітко було передбачено, що розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Оскільки сума, що підлягає стягненню за виконавчим документом становить 11 951 970,18 грн, то розмір виконавчого збору складає суму 1 195 197,01 грн, що правильно визначено державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень.

У доводах апеляційної скарги скаржник указує на те, що існування спірної постанови про стягнення виконавчого збору та її примусове виконання призведе до подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору. Про це, на її думку, свідчить повторне пред`явлення стягувачем виконавчого листа до приватного виконавця, який вже було повернуто державним виконавцем за заявою стягувача, а приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 1 195 197,01 грн.

Відповідаючи на даний довід слід зазначити таке.

Частина 2 статті 9 КАС України передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Постанова про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 1 195 197,01 грн., прийнята приватним виконавцем, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки у межах спірних правовідносин предметом спору є постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень про стягнення виконавчого збору від 04.07.2016, яка прийнята у відповідності до вимог Закону №606-XIV.

Крім того, адвокат позивачки, звертаючись до суду з даним позовом, не наводила відповідних доводів, а суд першої інстанції розглядав справу в межах заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята державним виконавцем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 287, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Попової Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко