Справа № 442/545/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 442/545/22 пров. № А/857/13217/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.11.2018, оформлене протоколом №184 в частині виключення його з квартирного обліку в/ч, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ, визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №574 від 30.11.2018 в частині виключення його з квартирного обліку в/ч НОМЕР_1 , як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ та зобов`язати житлову комісію в/ч НОМЕР_1 поновити його на квартирному обліку в/ч НОМЕР_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.11.2018, оформлене протоколом №184 в частині виключення з квартирного обліку в/ч ОСОБА_1 , як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ, визнано протиправним та скасовано наказ командира в/ч НОМЕР_1 №574 від 30.11.2018 в частині виключення з квартирного обліку в/ч ОСОБА_1 , як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби в/ч НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов із збереженням часу перебування на обліку в загальній черзі з дати первинної постановки на облік. У задоволені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 7000,00 грн відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач виключений з квартирної черги для отримання житла, оскільки звільнений в запас, у зв`язку із закінченням контракту, а отже не відповідає вимогам, які наведені у ч.9 ст.12 Закону України Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011).

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач проходив військову службу в лавах ЗСУ у в/ч НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданий 05.06.2015 та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до витягу з протоколу №8 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 08.12.2000, позивач взятий на квартирний облік з 08.12.2000 та включений в Книгу обліку осіб, які перебувають в черзі на одержання жилих приміщень в житловій комісії в/ч НОМЕР_1 за №272 на підставі п.п.6 п.13 Правил обліку громадян.

Згідно витягу з особової справи, який засвідчений 03.11.2014 підполковником ОСОБА_2 , майор ОСОБА_1 прибувший з в/ч НОМЕР_3 , зарахований на всі види забезпечення в частині, наказом командира в/ч НОМЕР_1 №101 від 24.06.2004. Вислуга років складає, в календарному обчисленні 20 років 2 місяці (в пільговому обчислені відсутня).

Витягом з протоколу засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 №127 від 11.11.2015, майор ОСОБА_1 зарахований в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житла, як учасник бойових дій з 11.11.2015.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 18.09.2018 №207, майора ОСОБА_1 начальника зв`язку частини, звільненого наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) №369 від 22.08.2018, з військової служби у запас відповідно до підпункту к пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особового періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого періоду з правом носіння військової форми одягу 18.09.2018 виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення.

У наказі №207 від 18.09.2018 зазначено, що календарна вислуга років ЗСУ становить 24 роки 01 місяць 17 днів, пільгова 00 років 05 місяців 14 днів, загальна вислуга років ставить 24 роки 07 місяців 01 день.

Відповідно до витягу з протоколу №184 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 30.11.2018, постановлено виключити майора ОСОБА_1 з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №574 від 30.11.2018 Про затвердження рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , відповідно до вимог Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018, Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006, на підставі рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 №184 від 30.11.2018, зокрема п.5 наказу виключено з квартирного обліку військової частини, як таких, що втратили право перебування на квартирному обліку військової частини у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ військовослужбовців, зокрема ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зняття відповідачем позивача з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення постійними жилими приміщеннями у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за закінченням контракту, вказані вище нормативно-правові акти не передбачають. Суд дійшов висновку, що наказ в/ч НОМЕР_1 №574 від 30.11.2018 та рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , викладене у протоколі №184 від 30.11.2018 в частині зняття позивача з квартирного обліку в/ч є протиправними та підлягають скасуванню. Суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвокату, оскільки документально не доведено та не підтверджено їх склад та розмір.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон №2011, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно абз.1 ч. 1 ст.12 Закону №2011, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайм (найм) жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст.12 Закону №2011, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

На виконання норм ст.12 Закону №2011 постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок №1081), який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей (пункт 1 Порядку).

Згідно п.3 Порядку №1081, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Відповідно до п.24 Порядку №1081, військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Пунктом 29 Порядку №1081 передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Порядок передбачає також і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі : 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством (пункт 30 Порядку).

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а, отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.03.2020 по справі №487/5835/17, від 01.04.2020 по справі №638/5769/18, від 08.04.2020 по справі №683/2197/18 та від 19.05.2020 по справі №683/2198/18.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що у п.30 Порядку №1081 відсутня така підстава для зняття військовослужбовця з обліку як звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин, описаних вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач зі своєю сім`єю мав право на отримання жилого приміщення або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обгрунтованості даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року по справі №442/545/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук