Справа № 200/5154/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року справа №200/5154/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Геращенка І.В. , Блохіна А.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5154/22 (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач), звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно, починаючи з 06.03.2022 по 09.11.2022; зобов`язати нарахувати і виплатити додаткову винагороду в розмірі 30000,00 грн щомісячно, починаючи з 06.03.2022 по 09.11.2022.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року позовну заяву задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року; зобов`язав Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Від позивача до суду першої інстанції надійшла заява від 16.02.2023, якою заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 , судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 992,40 грн та із наданням професійної правничої допомоги в сумі 3 500,00 грн. Документ сформований в системі «Електронний суд» 16.02.2023.

На обґрунтування заяви зазначено, що у своєму позові адвокат позивача на підставі положень ст.ст. 134 та 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повідомляв суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивача, які були понесені та планується понести складає 4 492,40 грн, з яких сплачений судовий збір складає 992,40 грн, а 3 500 грн витрати за надання отримання професійної правничої допомоги. Судом у рішенні не було вирішено питання про судові витрати. У зв`язку з цим відповідно до положень ст. 134 та 139 КАС України є підстави для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі. До вказаної заяви додані докази здійснення судових витрат.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України () на користь ОСОБА_1 судових витрат.

Позивач, не погодившись з такою ухвалою суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти ухвалу рішення яким направити справу до суд першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року задоволено частково позов ОСОБА_1 . Повне рішення суду складено 10 лютого 2023 року.

До суду від позивача надійшла заява від 16.02.2023, якою заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та із наданням професійної правничої допомоги. Документ сформований в системі «Електронний суд» 16.02.2023. До вказаної заяви додані докази здійснення судових витрат.

Враховуючи положення статтей 134 та 139 КАС України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.

Також законодавцем визначено процесуальний наслідок не заявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з момент винесення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про винесення додаткового судового рішення без розгляду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19)

Судом було зазначено, що оскільки рішення було ухвалено 10.02.2023р., а заява позивача про ухвалення додаткового рішення подана 16.02.2023р., свідчить про пропуск строку установленого ч.7 ст. 139 КАС України

Скаржник звертає увагу на те, що судом не було взято до уваги, що абз. 2 ч. 7 ст. 139 КАС України необхідно було застосовувати у взаємозв`язку зі ст.ст. 123 та 251 КАС України.

Так, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже такою подією для даних відносин є ухвалення рішення суду від 10.02.2023.

При цьому, розгляд даної справи відбувався у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, про що зазначено в ухвалі про відкриття провадження від 12.12.2022.

На підставі положень ч. 5 ст. 251 КАС України рішення суду стороні позивача направлено в електронній формі на електронну пошту представника позивача та до особистого кабінету підсистеми «Електронний суд».

Згідно роздруківки з електронної пошти позивача вбачається, що копію судового рішення було направлено (в тому числі і відповідачу) 14.02.2023 о 18:59 год.

Згідно до картки руху документу, яка міститься у підсистемі «Електронний суд», вбачається наступне: дата створення (доставки в кабінет) - 16.02.2023 12:42, дата останнього коригування (оновлення) - 16.02.2023 12:42, дата реєстрації в суді 10.02.2023 00:00.

За таких обставин про наявність рішення суду сторона позивача могла дізнатись не раніше 18:59 год. 14.02.2023.

Отже, 5-ти денний процесуальний строк для подачі заяви про судові витрати почав спливати з 15.02.2023 (наступний день після отримання рішення суду) та сплив 19.02.2023.

Тобто судом першої інстанції було невірно застосовано норми процесуального закону внаслідок чого зроблено помилковий висновок про те, що заяву подано з порушенням процесуального строку.

Також суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що, позивач не повинна була сплачувати судовий збір, тому позивач має право подати заяву про повернення сплаченого нею судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Матеріали справи містять квитанцію про сплату судового збору від 29.11.2022 на суму 992,40 грн. У зв`язку з цим, на думку позивача, це питання, як таке, що пов`язане із розподілом судових витрат, мало би бути вирішено судом під час ухвалення додаткового рішення згідно до ст. 252 КАС України.

У зв`язку з цим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року позовну заяву задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року; зобов`язав Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року. В іншій частині позовних вимог відмовив.

16.02.2023 від позивача до суду першої інстанції надійшла заява, якою заявник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 , судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 992,40 грн та із наданням професійної правничої допомоги в сумі 3 500,00 грн. Документ сформований в системі «Електронний суд» 16.02.2023.

Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що позивачем припушено строк визначений ч.7 ст.139 КАС України, КАС України не передбачена можливість поновлення пропущеного строку для подання відповідної заяви.

Крім того, суд зазначив, що суд розглядав цю справу як таку, що охоплюється п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, позивач не повинна була сплачувати судовий збір. Тому позивач має право подати заяву про повернення сплаченого нею судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч. 1, ч. 2 та 3 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України.

Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Частина 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За частиною 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що за вимогами процесуального законодавства, п`ятиденний строк подання доказів понесених судових витрат починає перебіг зокрема, саме з дня ухвалення рішення суду, а не дати отримання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві просив зокрема вирішити питання про судові витрати. У позовній заяві повідомив суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат позивачки, які понесла та планує понести складає 4 492, 40 грн. Розрахунок витрат, які понесла позивачка на професійну правничу допомогу, відповідний договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та докази в його обґрунтування будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення по справі.

Судове рішення суду першої інстанції за результатами розгляду справи, прийнято в порядку спрощеного провадження 10 лютого 2023 року.

Згідно роздруківки з електронної пошти позивача вбачається, що копію судового рішення судом було направлено позивачеві (в тому числі і відповідачу) 14.02.2023р. о 18:59 год.

Копію рішення відправлено на офіційну електрону адресу та доставлено апелянту 16.02.2023.

Відповідно до п.2 ч.6 статті 251 КАС України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Отже, копія рішення суду першої інстанції вважається врученою 16.02.2023.

Проте, як зазначалось, п`ятиденний строк подання доказів понесених судових витрат починає перебіг зокрема, саме з дня ухвалення рішення суду 10.02.2023.

Разом з тим слід звернути увагу на те, що вимогами статті143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Тобто ця стаття визначає порядок ухвалення рішення щодо судових витрат

Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

У випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.

Отже, за вимогами законодавства докази підтвердження судових витрат подаються до закінчення судових дебатів. При цьому, суд зазначає, що вимоги ч.3 статті 143 КАС України передбачають, можливість їх подання після ухвалення рішення по суті позовних вимог, у разі наявності поважних причин подання доказів підтвердження судових витрат. При цьому, вказана стаття не містить строки в яких подаються такі докази.

За частиною 1 статті 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду.

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

З аналізу зазначених норм права та досліджених колегією суддів електронних матеріалів справи суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції не повідомлялось позивача про дату та час розгляду справи, а отже, у даному випадку, суд вважає, що позивач має право подати докази понесених судових витрат у п`ятиденний строк визначений ч.7 ст. 139 КАС України з дня отримання рішення суду 16.02.2023.

Отже, вказані обставини свідчать про пропуск строку позивачем з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків подання доказів. Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції та свідчить про необґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Позивачем подана заява про винесення додаткового рішення стосується розподілу судових витрат, а саме позивач просив стягнути з відповідача суму витрат пов`язаних із сплатою судового збору та витрат на правничу допомогу.

Щодо суму витрат пов`язаних із сплатою судового збору, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що позивачем заявлені позовні вимоги щодо невиплати додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн щомісячно.

Отже, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення заробітку позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.

Тобто позивачем заявлені вимоги за якими позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Отже, позивач як вірно було зазначено судом першої інстанції не повинна була сплачувати судовий збір.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку щодо безпідставності цієї вимоги та роз`яснив, що позивач має право подати заяву про повернення сплаченого нею судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Щодо суми витрат пов`язаних із сплатою витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Позивач просив стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 гривень.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).

Відповідачем заява щодо незгоди з понесеними позивачем судовими витратами на правничу допомогу не подавалась.

Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, з конкретних обставин справи, пропорційності задоволених вимог, дійшов до висновку щодо зменшення їх розміру, а саме, що відшкодуванню підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Враховуючи викладене та з урахуванням наявних доказів обґрунтованості стягнення судових витрат, суд дійшов висновку щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1500 грн.

За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо залишення без розгляду заяви, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5154/22 задовольнити частково.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5154/22 скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України () судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 30 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

А.А. Блохін