Справа № 420/24520/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , НОМЕР_4 окрема механізована бригада; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана поштою 11.09.2023 року) до Військової частини НОМЕР_2 , в якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.02.2023 року №34 в частині, що стосується позивача, а саме п. 10.5.1.

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , на всі види забезпечення, з 24.07.2022 року;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, в тому числі, але не виключно: витрати на професійну правничу допомогу.

Разом із позовною заявою подане клопотання про витребування доказів у відповідача копії довідки про грошове забезпечення позивача за 2022 та 2023 роки.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року позовну заяву залишено без руху з підстав необхідності подання суду заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із зазначенням причин поважності його пропуску та підтверджуючих доказів, або пояснень та доказів на підтвердження того, що строк не пропущено; встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів з дня вручення копії даної ухвали позивачу.

21.09.2023 року до суду надійшла заява представника позивача про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, .

Ухвалою суду від 26.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано у Військовій частині НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , 66-та окрема механізована бригада) довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2022 та 2023 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 травня 2022 року ОСОБА_1 призваний на військову службу та 07 червня 2022 року зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_2 . 24 липня 2022 року в ході обстрілу в районі населеного пункту Красногорівка позивач отримав поранення та у зв`язку із чим перебував на лікуванні, а 02 серпня 2022 року був прооперований.

Крім того, представник позивача звертав увагу, що після завершення лікування позивачу було видано довідку військово-лікарської комісії № 300 від 12 серпня 2022 року, де зазначалося про потребу надання позивачу відпустки на 30 календарних днів.

Також у позові наголошено, що після отримання довідки ВЛК позивач через засоби електронного зв`язку «Viber» звернувся до безпосереднього командира для отримання відпустки на 30 календарних днів, однак відповідного наказу не отримав. Ураховуючи те, що командиром не було вирішено питання щодо надання відпустки за станом здоров`я, позивач засобами поштового зв`язку на адресу відповідача направив рапорт стосовно надання відпустки, однак вказане звернення знову було проігноровано, що свідчить про відсутність реалізації рішення військово-лікарської комісії. Наразі питання щодо бездіяльності відповідача в частині ненадання відпустки за станом здоров`я вирішується в судовому порядку.

Крім того, в межах надання правової допомоги представником позивача було направлено відповідний адвокатський запит та отримано на нього відповідь, з якого сторона позивача і дізналася про існування оскаржуваного наказу, який є протиправним, оскільки правових підстав його видання не було. Так, для видачі наказу такого характеру, за правовою позицією позивача, має бути в наявності письмове повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, чого в даному випадку не було. При цьому, представник позивача стверджує, що на момент подання позову, відсутні будь-які докази притягнення позивача як до адміністративної, так і кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини, тобто факт самовільного залишення позивачем дислокації військової частини відсутні.

Окрему увагу сторона позивача звертала увагу на те, що позивач увесь 2022 рік продовжував отримувати грошове забезпечення, а відповідачем жодного службового розслідування не проводилося. Фактично військова служба позивача припинена «заднім числом», так само у такий спосіб вирішено питання щодо зняття його з речового та грошового забезпечення.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не мав право на отримання відпустки на підставі довідки військово-лікарської комісії №300 від 12 серпня 2022 року, оскільки вказана довідка не містить ступеня важкості отриманого позивачем поранення.

Також представник відповідача наголошував на тому, що командир військової частини уповноважений призупинити виплату грошового забезпечення військовослужбовця та видати відповідний наказ за фактом відсутності його на визначеному місці служби. Таке право командира військової частини нормативні положення не пов`язують з наявністю чи відсутністю притягнення до адміністративної та/або кримінальної відповідальності, внесення будь-якої інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, відповідач звертає увагу, що протягом більше одного року з моменту виписки із стаціонарного лікування позивач не звертався до керівництва військової частини та не надавав пояснення з приводу його відсутності в місці дислокації військової частини у зв`язку із чим було призначено та проведено службове розслідування.

Враховуючи те, що позивач не виключався із особового складу військової частини, то правових підстав для його зарахування до списків особового складу не має, а тому такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

19 жовтня 2023 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив, у якій наголошувалося, що право на отримання позивачем відпустки за станом здоров`я на підставі довідки ВЛК № 300 від 12.08.2022 року розглядається в окремому судовому провадженні, а відтак доводи відповідача щодо відсутності у позивача права на отримання відпустки є недоречними та передчасними.

Представник позивача повторно наголосив на тому, що підставою для призупинення військової служби військовослужбовця у разі самовільного залишення військової частини може бути лише письмове повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ.

Крім того, представник позивача звертав увагу, що до моменту подання відповідачем відзиву не було відомо про наявність будь-яких проведених службових розслідувань відносно позивача, а відповідач фактично приховав вказану інформацію та не надав її на поданий адвокатський запит.

Інших заяв від сторін по суті спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Суд встановлено, що 08 травня 2022 року ОСОБА_1 призваний на військову службу за мобілізацією на підставі Указу Президента України № 69/2022.

07 червня 2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 56 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини та всі види забезпечення.

Згідно виписки медичної карти амбулаторного хворого № 2754 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 26.07.2022 року по 12.08.2022 року. За особливостями перебігу захворювання, то зі слів пацієнта та супроводжуваної, травму отримано під час виконання бойового завдання (під час обстрілу) 24 липня 2022 року біля населеного пункту Красногорівка. Первинна медична допомога надана в 66ВМГ м. Курахове. Далі евакуйований в м. Дніпро. Далі направлений в КНП ВКБЛ ВМР.

У довідці військово-лікарської комісії № 300 від 12.08.2022 року зазначено, що КНП ВКБЛ ВМР проведено медичний огляд ОСОБА_1 . Стан після лікування з приводу вибухової травми (24.07.2022 року), ЗЧМТ, струсу головного мозку, забою грудної клітини зліва, забою лівого колінного суглобу.

За рішенням військово-лікарської комісії вказані травми, пов`язані із проходженням військової служби, а ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я 30 календарних днів.

04 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до командира Військової частини № НОМЕР_5 (дата отримання: 10 січня 2023 року) із рапортом про надання відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

03 липня 2023 року адвокатом Кобильник Денисом Олеговичем в інтересах позивача подано відповідачу адвокатський запит, у якому порушувалося питання щодо надання інформації стосовно того:

-чи видавалися відносно ОСОБА_1 будь-які накази з 01.09.2022 року по 03.07.2023 року;

- чи проводилися (проводиться станом на дату подання цього запиту) відносно ОСОБА_1 будь-які службові розслідування за весь період в ЗСУ;

- перебуває станом на дату подання запиту на посаді військовослужбовець ОСОБА_1 ;

- надати довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2023 рік.

25 липня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь на вищевказаний адвокатський запит у якому зазначено, що солдат ОСОБА_1 з 22 липня 2023 року знаходиться за межами військової частини НОМЕР_2 , а саме самовільно залишив військову частину. До листа відповідачем додано витяг з наказу (по стройовій частині) про зарахування до військової частини НОМЕР_2 ; витяг з наказу (по стройовій частині) про зарахування на посаду; витяг з наказу (по стройовій частині) про самовільне залишення частини НОМЕР_2 .

03 лютого 2023 року наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 п.п.10.5.1 ОСОБА_1 визнано таким, що вибув у зв`язку із самовільним залишенням військової частини та з 24 липня 2022 року знято з речового і грошового забезпечення (а.с.22), підстава рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 02.02.2023 року.

Вважаючи наказ відповідача про самовільне залишення частини протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) регулює відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

У статті 24 цього Закону врегульовано питання призупинення військової служби.

Так, згідно з абзацом першим частини другої статті 24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Абзацом другим частини другої статті 24 Закону №2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються (абзац третій частини другої статті 24 Закону №2232-XII).

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, аналіз положень частини другої статті 24 Закону №2232-XII у системному зв`язку з положеннями частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

Визначення в абзаці другому частини другої статті 24 Закону №2232-XII командира військової частини суб`єктом звернення до органу досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якої вносяться відповідні відомості до ЄРДР, обумовлено, перш за все, тим, що кримінальні правопорушення, передбачені абзацом першим частини другої цієї статті, нерозривно пов`язані з порушенням військовослужбовцем військової дисципліни.

Відповідно до положень Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, який зобов`язаний постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення (частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту); у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (частина перша статті 45 Дисциплінарного статуту); командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом (частина третя статті 45 Дисциплінарного статуту).

За змістом частини четвертої статті 6 Дисциплінарного статуту на командира покладений обов`язок вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, із самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Схожий за змістом обов`язок командира, пов`язаний із забезпеченням військової дисципліни та встановлення обставин вчинення дисциплінарного проступку, закріплений у пункті 144-4 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, згідно з яким у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

При цьому, суд зауважує, що в частині другій статті 24 Закону №2232-XII законодавець чітко визначив, що лише внесення до ЄРДР відомостей про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби, дезертирство або добровільну здачу в полон, які повідомлені командиром (начальником) військової частини в порядку частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту, тобто встановлені за результатом проведення службового розслідування, є достатньою підставою для негайного призупинення військової служби, що тягне за собою тяжкі наслідки для військовослужбовця.

З матеріалів справи слідує та не заперечується відповідачем той факт, що у зв`язку із отриманням ОСОБА_1 поранення, позивач проходив лікування.

Також не є спірною обставиною те, що 12 серпня 2022 року ОСОБА_1 пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої отримав довідку №300, в якій серед іншого зазначено те, що на підставі статті 81, 59 графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №582 від 02 лютого 2023 року призначено службове розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 3489 від 28.07.2023 року «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом не повернення з лікування солдата ОСОБА_1 » встановлено, що солдат ОСОБА_1 незаконно відсутній у розташуванні підрозділу з 24.07.2022 року по теперішній час.

За самовільне залишення військової частини (місця служби), неналежне виконання службових обов`язків та наказів командирів, що призвело до порушення військової дисципліни, керуючись статтями 45 та 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на солдата ОСОБА_1 накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана».

Суд акцентує увагу на тому, що відповідачем в ході розгляду справи не заперечується обставина отримання позивачем травмування під час виконання бойового завдання 24 липня 2022 року та проходження в подальшому відповідного лікування. Відтак суд вважає, що висновок відповідача, викладений в оскаржуваному наказі, про те, що ОСОБА_1 не прибув з лікування, а тому вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 24 липня 2022 року є необґрунтованим, оскільки після отриманого поранення та до 12 серпня 2022 року позивач проходив лікування.

Більш того, відповідачем не надано суду ґрунтовних пояснень та доказів, які б доводили, що відповідачем належним чином дотримані вимоги пункту 1.6 розділу І та п. 1.14 глави 1 розділу ІІІ Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України №333 від 26.05.2014 року (чинної станом на дату виникнення спірних правовідносин) щодо належного обліку особового складу.

Додатково суд також зважає на те, що службове розслідування в контексті спірних правовідносин за обставинами подій, які відбулися у 2022 року, призначено лише майже після 7 місяців з дати виникнення обставин, за яких позивач не мав змоги проходити військову службу, а висновки службового розслідування сформовані через рік. У той же час, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем до моменту завершення призначеного службового розслідування та без повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом самовільного залишення позивачем частини.

Вказане у своїй сукупності, на думку суду, свідчить про те, що фактично саме через свою бездіяльність щодо належного ведення обліку особового складу відповідач дійшов хибного висновку про незаконність відсутності у розташуванні в/ч позивача з 24.07.2022 року, оскільки такі твердження спростовуються наявними доказами у справі. До того ж, при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не дотримався законної процедури його прийняття, оскільки на момент прийняття наказу факт самовільного залишення позивачем військової частини з 24 липня 2022 року не встановлений у спосіб, передбачений законодавством. Також суд враховує, що відповідачем не надано до суду письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо самовільного залишення позивачем частини.

Водночас, суд не надає правової оцінки доводам сторін стосовно правомірності ненадання ОСОБА_1 відпустки за станом здоров`я на підставі довідки ВЛК № 300 від 12.08.2022 року, оскільки вказане не є предметом розгляду цієї справи, а досліджувалося судом при розгляді справи № 420/2945/23 та вказане за своїм змістом не впливає на висновок щодо спірних правовідносин у даній справі. З цих підстав, а також з урахуванням вимог ч. 4 ст. 78 КАС України, суд не враховує обставини, встановлені у справі № 420/2945/23, адже рішення суду не набрало законної сили.

Також суд не приймає надані відповідачем скріншоти листування у соціальній мережі «Viber», оскільки встановити з них дійсні обставини неможливо, зокрема, з підстав неможливості ідентифікувати адресата і адресанта, а також такі витяги не містять дати, коли саме мало місце відповідне листування.

На підставі вищевикладеного, а також беручи до уваги відсутність письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом самовільного залишення частини, суд приходить висновку, що за встановлених обставин та наявного правового регулювання, оскаржуваний наказ у частині, що стосується позивача, є протиправним та підлягає скасуванню.

Що ж стосується вимог позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 зарахувати його до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , на всі види забезпечення, з 24.07.2022 року, то суд зазначає, що скасування п. 10.5.1 наказу № 34 від 03.02.2023 року фактично утворює правову ситуацію, за якої наказ втрачає чинність, в тому числі й щодо вибуття позивача з особового складу та зняття його з речового та грошового забезпечення. Тобто, за умови набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_2 № 34 від 03.02.2023 року, відповідач зобов`язаний вчинити дії щодо виконання судового рішення та відновити порушені права позивача. При цьому, суд додатково враховує, що увесь 2022 рік та у січні 2023 року ОСОБА_1 отримував грошове забезпечення, у зв`язку із чим похідні позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, адже у зв`язку із скасуванням відповідної частини Наказу №34 позивач опиняється у стані перебування на грошовому і речовому забезпечення В/ч НОМЕР_2 .

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, а відтак в цій частині витрати для розподілу відсутні.

Щодо розподілу судових витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. ч. 5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження обґрунтованості понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач не надав доказів, підстав для розподілу вказаних витрат наразі немає, проте це питання може бути вирішено судом в порядку ст.252 КАС України із дотримання позивачем вимог ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , НОМЕР_4 окрема механізована бригада; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати підпункт 10.5.1 пункту 10.5 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 року (стосовно ОСОБА_1 ).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян