Справа № 640/8397/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа №640/8397/21

адміністративне провадження №К/990/37909/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюка А. Г., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №640/8397/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці від номером запису "02" про звільнення 06 липня 2011 року з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06 липня 2011 року №871 о/с;

- зобов`язати відповідача видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до його трудової книжки із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- зобов`язати нарахувати та стягнути з відповідача на його середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно- аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07 липня 2011 року по день фактичного у розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

З матеріалів касаційної скарги слідує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено у відкритому судовому засіданні 13 грудня 2022 року (повний текст складено 13 грудня 2022 року), а касаційну скаргу передано до відділення поштового зв`язку 10 листопада 2023 року, тобто з пропуском передбаченого статтею 329 КАС України тридцятиденного строку на касаційне оскарження.

В обґрунтування заяви про поновлення строку позивач вказує, що повний текст рішення суду апеляційної інстанції виготовлено 13 грудня 2022 року та отримано ним засобами поштового зв`язку 30 грудня 2022 року.

Вперше подану 11 січня 2023 року касаційну скаргу ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Позивач вказує, що на виконання даної ухвали Верховного суду, повний текст якої у паперовій формі отримав листом 03 березня 2023 року (що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штриховим ідентифікатором 254), дотримуючись строків для оскарження відповідно статті 329 КАС України, в той же день 03 березня 2023 року звернувся до Суду касаційної інстанції з касаційною скаргою (що підтверджується даними поштового конверту зі штриховим ідентифікатором 630), яку зареєстровано у Верховному Суді 07 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року касаційну скаргу було повернуто з підстав її невідповідності вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. У вказані ухвалі роз`яснено право скаржника на повторне звернення із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції.

Позивач зазначає, що на виконання даної ухвали Верховного Суду, повний текст якої у паперовій формі отримав листом 24 квітня 2023 року (що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штриховим ідентифікатором 687), дотримуючись строків для оскарження відповідно статті 329 КАС України, в той же день 24 квітня 2023 року направлено до суду відповідну касаційну скаргу (що підтверджується даними Трекінг відправлень Укрпошти зі штриховим ідентифікатором 733), яка надійшла до Верховного Суду 02 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк у десять дів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подачі заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення, а також відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин. На виконання вимог зазначеної ухвали було подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження з обгрунтуванням поважності причин пропуску строку.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року визнано поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення. Касаційну скаргу повернуто позивачу на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. У вказані ухвалі роз`яснено право скаржника на повторне звернення із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції.

На виконання вимог даної ухвали Верховного Суду, повний текст якої у паперовій формі отримав листом 01 вересня 2023 року (що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штриховим ідентифікатором 6884), дотримуючись строків для оскарження відповідно статті 329 КАС України, в той же день 01 вересня 2023 року направлено до суду відповідну касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року касаційну скаргу було повернуто з підстав її невідповідності вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Скаржник посилається що, зазначену ухвалу було отримано 03 листопада 2023 року (що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штриховим ідентифікатором 5840) та дотримуючись строків для оскарження відповідно статті 329 КАС України, в той же день 01 вересня 2023 року направлено до суду відповідну касаційну скаргу.

Враховуючи, що касаційні скарги подано без зайвих зволікань скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Вирішуючи клопотання скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без невиправданих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Водночас Суд звертає увагу, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більше за відсутності поважних причин.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

При цьому подання первинної касаційної скарги у встановлений законом строк не передбачає зупинення строку на касаційне оскарження для нього та можливості у зв`язку з цим у подальшому свавільно розпоряджатися часом на касаційне оскарження.

Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Наявність права на повторне звернення до суду з касаційною скаргою не є безумовною підставою для поновлення строку. Окрім реалізації такого права без зайвих зволікань, скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження.

Крім того, під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права винятково в тому разі:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо:

- питання застосування норми права стосовно працівників органів внутрішніх справ, яким продовжено раніше обраний запобіжний захід - тримання під вартою у зв`язку з ухваленням судом вироку, що не набрав законної сили про їх засудження до позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо виплати грошового забезпечення таким працівникам та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку, а також визначення: принципу презумпції невинуватості останнім і їх прав під час цього та поняття запобіжного заходу - тримання під вартою і мета його застосування (чи є покаранням особи у скоєнні злочину або чи застосовується до набрання законної сили вироком суду лише з метою запобігання у випадках, що зазначені статтями 148, 150 КПК України (у редакції на час виникнення спірних відносин), та чи є вони вичерпними), а також принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права); забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах; визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

- питання застосування норми права звільненим працівникам органів внутрішніх справ за вироком суду, що набрав законної сили про їх засудження до позбавлення волі та які відбувають покарання в місцях позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо направлення або видачі таким звільненим працівникам належно оформленої трудової книжки або направлення надіслання повідомлення поштовим зв`язком в день звільнення цього працівника (у разі відсутності його на роботі) про необхідність її отримання та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки її видачі з вини власника або уповноваженого ним органу з врахуванням днем звільнення в такому разі дня видачі трудової книжки та визначення недійсним у встановленому порядку раніше зробленого запису про день звільнення та видачі наказу про новий день звільнення і внесення запису до трудової книжки працівника, а також визначення при цьому принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права), визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо визнання вимушеним прогулом часу затримки видачі належно оформленої трудової книжки звільненому працівникові за вироком суду відносно якого набрало законної сили, якого засуджено до позбавлення волі та який відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а також визначення при цьому принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права), визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

- питання застосування норми права стосовно працівників органів внутрішніх справ, яким обрано запобіжний захід - тримання під вартою до ухвалення та набрання законної сили вироку суду про їх засудження до позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо виплати грошового забезпечення таким працівникам та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку, а також визначення: принципу презумпції невинуватості останнім і їх прав під час цього та поняття запобіжного заходу - тримання під вартою і мета його застосування (чи є покаранням особи у скоєнні злочину або чи застосовується до набрання законної сили вироком суду лише з метою запобігання у випадках, що зазначені статтями 148, 150 КПК України (у редакції на час виникнення спірних відносин) та чи є вони вичерпними), а також принципів : верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права); забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах; визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо :

контролюючої функції з боку держави в особі відповідних контролюючих органів у відносинах щодо контролю за умовами праці за проведенням процедури звільнення працівника органів внутрішніх справ (видачі трудової книжки, наказу про звільнення та необхідних документів, письмового повідомлення із вказівкою про необхідність їх отримання) та процедури виплати йому грошового забезпечення (виплати належних працівнику всіх сум грошового забезпечення, письмового повідомлення про нараховані суми, належні останньому при звільненні), а також покладення відповідальності внаслідок їх порушення на відповідача, а не на працівника, що є підставою у задоволенні законних вимог останнього;

зобов`язання публічних органів державної влади застосувати найбільш сприятливий підхід для осіб, що проходять службу в органах внутрішніх справ та звільняються зі служби у разі відсутності у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, що порушує вимогу "якості закону";

- питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо визначення такого поняття як «майно» до якого ЄСПЛ відносить серед іншого: «кошти, частку у пенсійному фонді та «активи», які можуть виникнути, зокрема, на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіянням», а також відсутній принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення створює право власності особи на частку активів, які формуються відповідним чином та дотримання державними органами певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавання відповідної компенсації, оскільки вона несе збитки у разі такого втручання.

Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Водночас необхідно враховувати, що вирішуючи спори, суди застосовують положення статті в залежності від обставин, установлених у кожній конкретній справі.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться здебільшого до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань містить викладені фактичні обставини справи, підстави непогодження з рішеннями судів попередніх інстанцій. Тобто, обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для оскарження судових рішень в касаційному порядку на цій підставі скаржник не наводить.

Заявник касаційної скарги не вказав, яку саме норму права закону або іншого нормативно-правового акта суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, та не обґрунтував у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та, як на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

З огляду на викладене, Суд вважає необгрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Враховуючи викладене, касаційна скарга має бути залишена без руху із встановленням скаржнику строку для виправлення вказаних недоліків шляхом подання до суду касаційної інстанції: 1) заяви із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів; 2) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №640/8397/21.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №640/8397/21 - залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді А. Г. Загороднюк

Л. О. Єресько