Справа № 520/25867/23
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 листопада 2023 року № 520/25867/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Білової О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_8), ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ІНФОРМАЦІЯ_6 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9), про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 11 серпня 2023 року, прийняте старшим інспектором прикордонної служби 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону громадянину України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 11 серпня 2023 року, прийняте начальником відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України (ЄДРПОУ НОМЕР_8, адреса: АДРЕСА_2) не чинити перешкод ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в перетині державного кордону України за наявності в нього документів, що встановлені чинним законодавством України;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України (ЄДРПОУ НОМЕР_10, адреса: АДРЕСА_3) не чинити перешкод ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в перетині державного кордону України за наявності в нього документів, що встановлені чинним законодавством України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 серпня 2023 року старшим інспектором прикордонної служби 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_2 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянином України ОСОБА_1 (далі - оскаржуване рішення). Підставою оскаржуваного рішення визначено відсутність документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями). 11 серпня 2023 року начальником відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 . В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року», а також Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (зі змінами) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутності підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану. Позивач вважає вказані рішення протиправними з огляду на те, що є особою, яка самостійно виховує свою малолітню дитину, а саме: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Таким чином, зазначає, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою судді від 29.09.2023 відкрито спрощене провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ІНФОРМАЦІЯ_6 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9), запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву. Витребувано у третьої особи копію заяви позивача від 07.08.2023, поданої до ІНФОРМАЦІЯ_6, за результатом розгляду якої позивачу ІНФОРМАЦІЯ_6 надано лист від 07.08.2023 за № 03/3317, а також правову позицію щодо наявності у позивача права на відстрочку від мобілізації та на виїзд за кордон.

Копію ухвали доставлено відповідачам в електронний кабінет Електронного Суду 29.09.2023.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України не погодився з позовними вимогами та направив до суду відзив, в якому зазначив, що у оскаржуваному рішенні зазначено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є те, що позивач не надав документи, які підтверджують підстави для виїзду за кордон. Для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Надані Позивачем документи (свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 ; рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради (визначити номер і дату не вбачається можливим через надання Позивачем неякісної копії), лист ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.08.2023) не встановлюють факт самостійного виховання позивачем дитини, а, зокрема, рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради, визначено лише місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з його батьком - позивачем у даній справі.

Представник позивача не погодився з доводами відзиву та направив до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що обмеження права особи вільно залишати територію України (ст. 33 Конституції України) може встановлюватися виключно законом. Позивач має відстрочку від мобілізації в силу самостійного виховання своєї малолітньої дитини. Даний факт не оспорюється жодним з учасників справи та і не може бути оспорений в рамках цієї справи. Обов`язку у Позивача доводити правомірність набуття ним відстрочки від мобілізації в рамках даної справи немає. Позивачем належними доказами було підтверджено наявність у нього відстрочки від мобілізації, територіальним центром комплектації та соціальної підтримки, який за незрозумілих обставин був залучений судом, також не спростовується факт наявності у позивача відстрочки. Виходячи з цього, позивач не вбачає за необхідне спростовувати зазначені відповідачем пояснення щодо наявності/відсутності у позивача доказів, що підтверджують його право на відстрочку (оскільки ці доводи не стосуються предмета розгляду справи).

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України правом подання відзиву не скористався.

Ухвалою суду від 11.10.23 витребувано у позивача:

- підстави зазначення у заяві від 07.08.2023 про виховання ним двох неповнолітніх дітей з наданням відповідних доказів, які подавалися до ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- копію рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.04.2012 у справі № 2027/1702/2012;

- документи на підтвердження належності позивача до осіб, зазначених в абзаці 1 п. 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України;

- докази неперебування позивача у шлюбі після розлучення з матір`ю сина ОСОБА_5 ;

- довідку про реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_5 ;

- докази утримання сина ОСОБА_5 без участі його матері.

На виконання ухвали суду представником позивача надано тільки рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.04.2012 у справі № 2027/1702/2012.

Щодо інших доказів представником позивача в заяві на виконання ухвали суду зазначено, що підстави зазначення у заяві від 07.08.2023 про виховання ним двох неповнолітніх дітей викладені у ній самій, а щодо доказів суд не визначив чіткого переліку цих самих доказів, та такі докази не знаходяться у володінні позивача. Щодо витребування доказів неперебування позивача у шлюбі після розлучення з матір`ю сина ОСОБА_5 представник позивача зазначив, що позивачу та його представнику не зрозуміле формулювання «сина ОСОБА_5 ». У сина позивача в силу його малолітнього віку ще не має дітей, не зрозуміло також, які саме докази підтверджують факт неперебування особи у шлюбі (необхідно точне визначення такого доказу). Щодо витребування довідки про реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_5 позивач не є уповноваженим суб`єктом на видачу довідок про реєстрацію місця проживання громадян України (для цього є спеціально-уповноважені суб`єкти, зокрема Центри з надання адміністративних послуг при державних адміністраціях або органи місцевого самоврядування). Позивачу та його представнику незрозуміле формулювання «сина ОСОБА_5 ». У сина позивача в силу його малолітнього віку ще не має дітей. Щодо витребування доказів утримання сина ОСОБА_5 без участі його матері, знов вказано, що син позивача не має дітей, не зрозуміло, які саме «докази утримання» необхідні суду (конкретний перелік) та з чого суд взяв, що відповідні докази знаходяться у позивача та яке взагалі значення цей доказ має значення для правильного вирішення справи (факт наявності у позивача відстрочки від мобілізації встановлений уповноваженим на це органом, який за незрозумілих обставин було залучено третьою особою).

Ухвалою суду від 24.11.2023 витребувано у Четвертого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію щодо перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі (в тому числі щодо укладання та розірвання шлюбу) за період з 07.08.2023 з наданням копій відповідних актових записів.

Згідно з отриманою судом 29.11.2023 відповіддю, наявна інформація про укладення шлюбу позивачем 14.02.2004 року з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який розірвано рішенням суду 19.04.2012.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Ця справа розглядається в порядку, визначеному ст. 262 КАС України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини № НОМЕР_5 .

Рішенням Харківської міської ради від 26.07.2023 місце проживання дитини - ОСОБА_4 визначено з його батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яких підстав та обставин, за яких воно прийняте, текст даного рішення не містить.

Згідно копії військово-облікового документу, а саме: копії військового квитка серії НОМЕР_6 , виданого 01 липня 2008 року, позивач є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач 07.08.2023 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою від 07.08.2023, в якій зазначив, що на виконання вимог ч. 11 ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" повідомляє, що відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з вихованням двох неповнолітніх дітей він має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, просить звільнити його від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

У вказаній заяві відсутній перелік додатків, які надають право на відстрочку від мобілізації та додаються разом з такою заявою, а також не проставлено кількість аркушів документів, що надають право на відстрочку та мають подаватися на підтвердження права на відстрочку як додатки.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.10.2023 представником позивача не зазначено перелік та не надано копій таких додатків, які б підтверджували наявність на вихованні позивача двох неповнолітніх дітей.

Згідно резолюції посадової особи ІНФОРМАЦІЯ_6 на заяві позивача від 07.08.2023: «Не підлягає призову за мобілізацією згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (ч. 1 абз. 5 - виховання двох неповнолітніх дітей).

Як зазначено у листі від 17.08.2023 № 14/4333 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_9, наданому на виконання ухвали суду, ІНФОРМАЦІЯ_6 була розглянута заява військовозобов`язаного ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову за мобілізацією ст.23, ч.1, абз.5, як такого, що виховує неповнолітню дитину віком до 18 років. До заяви надані додатки, ксерокси документів, належним чином завірені, а саме: свідоцтва про народження дитини Серія НОМЕР_7 , Рішення Московського Районного суду про розірвання шлюбу від 19/04/2012р. справа №2027/1702/2012 р., Рішення Харківської міської ради від 26.07.2023 Про визначення місця проживання малолітніх дітей. Після перевірки наданих оригіналів і ксероксів документів встановлено, що дійсно військовозобов`язаний ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації згідно ст. 23, ч.1, абз.5 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як такий, що виховує неповнолітню дитину віком до 18 років, має право на відстрочку. На заяву військовозобов`язаного, була надана відповідь за № 03/3317 від 07.08.2023, що у відповідності до абзацу 5,частини 1 ст. 23 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову за мобілізацією особи, які: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

З матеріалів справи судом встановлено, що за текстом заяви підставою її подання є наявність у позивача двох малолітніх дітей. В той же час, у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_6 від 17.08.2023 № 14/4333 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_9 зазначено лише про одну дитину та не вказано про самостійне її виховання позивачем.

Позивачем доказів на підтвердження факту утримання сина ОСОБА_5 без участі його матері, довідки про реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_5 , а також підстави зазначення у заяві від 07.08.2023 про виховання ним двох неповнолітніх дітей з наданням відповідних доказів, які подавалися до ІНФОРМАЦІЯ_6, на виконання ухвали про витребування доказів від 11.10.2023 до суду не надано.

Судом встановлено, що за результатом розгляду заяви ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачу видано документ без назви від 07.08.2023 № 03/3317, який є листом за своєю формою, в якому зазначено:

«Згідно поданої Вами заяви від 07 серпня 2023 року повідомляємо наступне, що у відповідності до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову за мобілізацією особи, які: Жінки та чоловіки які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Дійсна до 18 листопада 2023 року. За наявності підтверджуючих документів».

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску «ІНФОРМАЦІЯ_2» для перетину держаного кордону.

Як вбачається з матеріалів справи, при перетині кордону позивачем було пред`явлено посадовим особам Державної прикордонної служби оригінали наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 , видане повторно 05 серпня 2023 року, копію Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26.07.2023 року №342 та витяг з додатку до нього, документ від 07 серпня 2023 року за вих.№ 03/3317, виданий позивачу ІНФОРМАЦІЯ_6.

11 серпня 2023 року старшим інспектором прикордонної служби 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянином України ОСОБА_1 .

Підставою його прийняття зазначено «відсутність документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями)».

Цього ж дня, 11 серпня 2023 року, ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «ІНФОРМАЦІЯ_3» для перетину держаного кордону та пред`явив посадовим особам Державної прикордонної служби ті ж самі документи, що й до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

11 серпня 2023 року начальником відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .

В якості підстав його прийняття зазначено: «...на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року», а також Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (зі змінами) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутності підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану».

Позивач не погоджується з зазначеними рішенням, вважаючи що подані ним при перетині кордону документи підтверджують його право на виїзд за кордон, оскільки він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з самостійним вихованням малолітньої дитини, а саме: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з огляду на що звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним рішенням відповідачів, суд виходить з таких нормативних приписів.

Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом, при цьому відповідний державний орган повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24.02.2022 визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Статтею 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. №1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Тобто Указом Президента України, який затверджено Законом України, уповноважено Державну прикордонну службу України запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, зокрема і ті, що пов`язані з обмеженням прав і свобод, передбачених статтею 33 Конституції України.

Крім введення воєнного стану, Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію.

Статтею 17 Конституції України закріплено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

У відповідності до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (статті 20,22 цього Закону).

Частиною 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Отже, станом на теперішній час в Україні діє воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, для військовозобов`язаних забороняється вільна зміна місця проживання без дозволу відповідної посадової особи, конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавством.

Одночасно суд зазначає, що виїзд з України громадян України здійснюється з урахуванням вимог, передбачених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - Правила № 57), які також містять перелік осіб та умови, за яких такі особи можуть виїжджати за кордон під час дії воєнного стану.

Згідно з пунктом 2 Правил № 57, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Так, Правилами перетинання державного кордону громадянами України встановлено перелік осіб, яким надано право на перетин кордону під час воєнного стану.

Відповідно до п. 2-6 Правил №57 в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Відповідно до п. 2-14 Правил № 57, у разі введення в Україні воєнного стану члени Кабінету Міністрів України, перші заступники та заступники міністрів, керівники центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники та заступники, Державний секретар Кабінету Міністрів України, його перший заступник та заступники, Керівник Апарату Верховної Ради України, його перший заступник та заступники, державні секретарі міністерств, Керівник Офісу Президента України та його заступники, керівники інших допоміжних органів і служб, утворених Президентом України, та їх заступники, Голова Служби безпеки, його перший заступник та заступники, Голова та члени Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Голова та члени Рахункової палати, Голова та члени Центральної виборчої комісії, голови та члени інших державних колегіальних органів, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступники, народні депутати України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та його представники, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступники, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступники, голови місцевих держадміністрацій, їх перші заступники та заступники, судді Конституційного Суду України, судді, прокурори, керівники інших державних органів та їх заступники, депутати місцевих рад, а також керівники структурних підрозділів державних органів та органів місцевого самоврядування і працівники, які заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, керівники державних унітарних підприємств та їх заступники, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать державі, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств, мають право перетинати державний кордон на підставі відповідних рішень про службові відрядження.

Пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів.

Позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.10.2023 не надано жодних доказів віднесення його до осіб, зазначених у п. 2-14 Правил №57, у позові зазначених обставин також не відображено, відтак п. 2-14 не надає право позивачу на виїзд за кордон.

Також розглядом справи не встановлено належність позивача до осіб, зазначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відтак, позивач не входить до переліку осіб, щодо яких зроблено виключення п. 2-6 Порядку.

Таким чином, станом на день винесення спірних рішень Правила №57 дозволяли виїзд за межі України військовозобов`язаним особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, крім осіб, зазначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та пункті 2-14 Правил № 57.

З урахуванням вказаного висновку, в межах розгляду даної справи необхідно встановити належність позивача до осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та подання ним 11.08.2023 відповідних документів на підтвердження такої належності органам Держприкордонслужби України.

Абзацом 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані - жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Як вбачається з оскаржуваних рішень, у них міститься посилання на частину першу статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», та зазначено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є відсутність документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику.

Відповідно до Інструкції з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженої наказом АДПСУ від 05.06.2012 №407, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 червня 2012 року за № 1083/21395, перевірка документів - дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортних та інших документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі.

Враховуючи зазначене, під час дії на території України правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації військовозобов`язані громадяни України чоловічої статі під час перетинання державного кордону України зобов`язані пред`явити документи, які підтверджують, зокрема, надання їм відстрочки від мобілізації.

Отже, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Позивачем з метою виїзду за кордон посадовим особам Держприкордонслужби України були надані: паспорт позивача для виїзду за кордон, свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 ; рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради про встановлення місця проживання дитини з позивачем, лист ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.08.2023.

Зі змісту вказаного листа ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.08.2023 вбачається, що ним лише роз`яснено вимоги законодавства щодо права на відстрочку від мобілізації і призову осіб, які самостійно виховують дитину до 18 років. При цьому не зазначено про наявність саме у позивача такої відстрочки та не зазначено строк її дії, а лише вказано категорію осіб, яким така відстрочка може бути надана за законом «за наявності підтверджуючих документів».

Отже, вказаний лист не носить особовий характер, не визначає право позивача на відстрочку від мобілізації, а відтак не є документом, що підтверджує право військовозобов`язаного ОСОБА_1 на виїзд за кордон під час дії воєнного стану.

Суд зазначає, що ТЦК та СП за результатами розгляду заяви про надання відстрочки повинен надати довідку або відповідь, якою підтверджується право особи на відстрочку від призову на військову службу та строк дії такої відстрочки.

Такий документ у позивача при спробі виїхати за межі території України 11.08.2023 був відсутній.

Стосовно посилань позивача на те, що він є особою, яка самостійно виховує дитину, якій не виповнилось 18 років, про що до відповідачів надавалися свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_5 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та рішення Харківської міської ради від 26.07.2023, яким визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 з його батьком ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Надані позивачем документи (свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 ; рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради) не встановлюють факт самостійного виховання позивачем дитини, а, зокрема, рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради, визначено лише місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з його батьком - позивачем у справі.

Свідоцтво про народження дитини підтверджує, що у неповнолітнього є мати - ОСОБА_8 .

Доказів того, що мати малолітнього ОСОБА_4 не бере участь у вихованні сина позивачем на підтвердження обставин, якими останній обґрунтовує позовні вимоги, не надавалося як до ІНФОРМАЦІЯ_6, так до відповідачів та до суду.

Так, доказів на підтвердження самостійного виховання дитини, зокрема, свідоцтва про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою, позивачем на підтвердження обставин самостійного виховання сина не надано.

З вказаного приводу суд зазначає, що правовідносини між батьками та дітьми детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У частині 3 статті 155 СК України, якою визначені приписи щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Батьки за згодою мають право визначити місце проживання дитини з одним з них, проте жоден із них не вправі відмовитися від обов`язку виховувати дитину. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

У пункті 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 822/2446/17 Верховний Суд зазначив, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують обставин самостійного виховання малолітньої дитини, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, судом таких обставин з наданих до матеріалів справи доказів також не встановлено.

З огляду на зазначене, з урахуванням оцінки обставинам справи та доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку, що при спробі перетину кордону України 11.08.2023 не було надано необхідних документів, які б підтверджували підстави для виїзду за кордон військовозобов`язаного ОСОБА_1 в період дії на території України воєнного стану, а відтак відповідачами було обґрунтовано відмовлено позивачу в перетинанні державного кордону України.

Отже, рішення відповідачів є законними, не порушують прав позивача, з огляду на що в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.11.2023.

Суддя Білова О.В.