Справа № 380/15418/23
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 рокусправа № 380/15418/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, в якій просить суд :

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.12.2021 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області розглянути заяву громадянина російської федерації - ОСОБА_1 та прийняти рішення щодо видачі посвідки на постійне проживання відповідно до Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25.04.2018 постановою Кабінету Міністрів України №322.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є громадянином рф, проживає на території України понад 20 років. У 2003 році ВГІРФО УМВСУ у Львівській області було видано дозвіл на імміграцію. 11.10.2008 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . У шлюбі народилось двоє дітей, має постійне місце роботи, а саме - офіційно працює на посаді фахівця відділу Експертного продажу Гіпермаркету ЕПІЦЕНТР К з 09.06.2017. ОСОБА_1 не вчиняв жодних протиправних дій на території України або на території інших держав з метою створення загрози національній безпеці України, громадському порядку в Україні, а також жодним чином не порушував прав і законних інтересів громадян України та законних підстав для скасуванню дозволу на імміграцію в Україну за для охорони здоров`я громадян України у відповідача не було. Крім того, позивача не було належно повідомлено про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання. На момент прийняття рішення від 24.12.2021 позивач перебував за кордоном у Республіці Польща, відповідно уповноваженою особою відповідача вказане не взято до уваги та не отримано жодних пояснень від ОСОБА_1 , чим порушено право на оскарження вказаного рішення відповідно до чинного законодавства. Отже оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 27.07.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

22.08.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що 10.11.2003 позивач документований посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії виданою ВГІРФО УМВСУ у Львівській області. 16.03.2018 позивач звернувся до відповідача із клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку та був документований посвідкою серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії. За інформацією відділу з питань громадянства позивачу було оформлено громадянство України на підставі ч.1 ст. 8 Закону України Про громадянство України та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_3 від 13.08.2018. У зв`язку із цим, відповідно до п.6 ч.1 ст. 12 Закону України Про імміграцію відповідачем прийнято рішення від 24.12.2021 №02-02/54 про скасування дозволу на імміграцію в Україні виданого у 2003 році ВГІРФО УМВСУ у Львівській області у зв`язку із набуттям громадянства України. Видана на основі цього рішення посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії, скасована позивачу на підставі вимог підп.1 п. 64 Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №321. Отже, відповідач під час прийняття рішення від 24.12.2021 діяв на підставі та у спосіб, що передбачені законодавством. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 31.10.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 15.11.2023 продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 16.11.2023 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 відповідно до паспорта № НОМЕР_4 є громадянином російської федерації.

Позивач, як громадянин російської федерації 10.11.2003 був документований посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії.

11.10.2008 між ОСОБА_2 ( громадянкою України) та ОСОБА_1 (громадянином рф) укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 . У подружжя народились дочки 05.05.2021, що підтверджується свідоцтвами про народження.

16.03.2018 позивач звернувся до відповідача із клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку та був документований посвідкою серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії.

13.08.2018 ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення громадянина України з терміном дії до 13.08.2020.

Згідно змісту висновку уповноважених осіб Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 24.12.2021 за інформацією відділу з питань громадянства громадянину ОСОБА_1 оформлено громадянство України та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_3 від 13.08.2018 терміном дії до 13.08.2020. Оформлена посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 не повернута. Відтак вважають за доцільне скасувати рішення ВГІРФО УМВСУ у Львівській області у 2003 році про надання дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії.

Рішенням від 24.12.2021 №02-02/54 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області скасувало дозвіл на імміграцію в Україні виданий у 2003 році ВГІРФО УМВСУ у Львівській області громадянину ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст. 12 Закону України Про імміграцію. Зазначено, що видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.03.2018 терміном дії безстроково скасовано на підставі підп.1 п. 64 Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання. Зокрема, зазначено, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України Про імміграцію особа, стосовно якої прийнято рішення про скасуванню дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням, звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України Про імміграцію іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України Про імміграцію.

Приписами абзаців 1, 4 частини 1 статті 1 Закону України Про імміграцію визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною 4 статті 11 Закону України Про імміграцію особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як встановив суд, позивачу надано дозвіл на імміграцію та його документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 від 19.03.2018.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію встановлено статтею 12 Закону України Про імміграцію, відповідно до якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування.

Відповідно до пункту 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як встановив суд, спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийняте на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію. При цьому у висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 , вказано, що за інформацією відділу з питань громадянства громадянину ОСОБА_1 оформлено громадянство України та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_3 від 13.08.2018 терміном дії до 13.08.2020.

Посилання відповідача на те, що скасування дозволу на імміграцію зумовлене набуттям позивачем статусу громадянина України, в контексті правомірності спірного рішення, суд вважає необґрунтованим, оскільки а ні висновок, а ні рішення від 24.12.2021 №02-02/54 не містять посилання на норму закону, який встановлює обов`язок скасування дозволу на імміграцію у зв`язку із набуттям особою громадянства України.

Також суд враховує, що тимчасове посвідчення НОМЕР_3 від 13.08.2018 видане до 13.08.2020, що спростовує твердження відповідача про перебування позивача в статусі громадянина України на час прийняття спірного рішення. Крім того, рішення про набуття позивачем громадянства України відповідач не надав.

При посиланні у спірному рішенні на пункт 6 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію відповідачем не зазначена, яка норма закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону України Про імміграцію, ним застосована. Крім того, відповідні посилання відсутні і у висновку.

З огляду на зазначене, вказані відповідачем мотиви висновку, які надалі стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивача, не є обґрунтованими, оскільки не містять підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію. Тому вказаним посиланням відповідач не довів підстав застосування пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію, як підставу прийняття спірного рішення.

Так, Законом України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у цій справі відповідачем не доведена.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі Курочкін проти України від 20.05.2010 зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення такої цілі чи цілей. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 прийнято за відсутності визначеної Законом України Про імміграцію підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зі змісту рішення від 24.12.2021 №02-02/54 слідує, що на його підставі скасована посвідка на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 19.03.2018.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 статті 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Таким чином, оскільки скасування посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 19.03.2018 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію від 24.12.2021 №02-02/54, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд вважає, що необхідно визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області №02-02/54 від 24.12.2021 про скасування посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 19.03.2018, виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги про розгляд заяви позивача та прийняття рішення щодо видачі посвідки на постійне проживання, то така не підлягає задоволенню, оскільки ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є правомірність прийняття оскаржуваного рішення відповідача від 24.12.2021 №02-02/54.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити, як передчасних.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн, а тому, ці витрати слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем, у матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.12.2021 №02-02/54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого у 2003 році, та про скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 19.03.2018, виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна