Справа № 260/6163/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 260/6163/23 пров. № А/857/18941/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Затолочного В.С., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань Хомича О.Р.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючий суддя: Скраль Т.В., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складення повного тексту судового рішення 25.09.2023) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 , 18.07.2023 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27.01.2023 № 249 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських роти конвойної служби ГУНП» про застосування до поліцейського відділення № 1 взводу № 1 роти конвойної служби ГУНП в Закарпатській області сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення із служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 30.01.2023 № 18 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з 30.01.2023 за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного Статуту Національної поліції України), (підстава п. 1 наказу ГУНП в Закарпатській області від 27.01.2023 № 249);

- поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді поліцейського відділення № 1 взводу № 1 роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 30.01.2023;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення із служби в поліції, а саме з 30.01.2023 по дату ухвалення рішення і поновлення на службі в поліції;

- рішення суду в частині поновлення позивача на службі та стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (за 1 місяць) допустити до негайного виконання.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.

Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, позивач зазначає, що із наказом від 30.01.2023 № 18 о/с ознайомився 04.07.2023. До цього часу позивач із цим наказом особисто не ознайомлювався та його не отримував. Також, 04.07.2023 позивач отримав оригінал трудової книжки. При цьому, позивач через відділення поштового зв`язку від відповідача оскаржувані накази не отримував.

Відповідач, 13.11.2023 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача Бобанич Н.В., 27.11.2023 подала заяву про розгляд справи у відсутності представників позивача Бобанич Н.В. та Монастирецької Г.В.

Суд апеляційної інстанції задовольнив цю заяву і вирішив проводити розгляд справи у відсутності представників позивача.

Отже, сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що строк подання позовної заяви пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача та належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок його звільнення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 118 КАС України встановлено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України та вказано, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом оскарження у цій справі є, зокрема, наказ про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції України.

Так, відповідно до преамбули Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі Дисциплінарний статут), дія цього Статуту поширюється на поліцейських, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 31 Дисциплінарного статуту визначено порядок оскарження дисциплінарного стягнення, застосованого у період дії воєнного стану.

Частиною 4 статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання застосування строків звернення до суду із позовами про оскарження застосованих до поліцейських дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану було предметом дослідження Верховним Судом у постанові 08.02.2023 у справі № 120/7567/22, від 31 травня 2023 року у справі № 160/9356/22 де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут, яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Отже, у контексті цього судового спору, суд апеляційної інстанції вважає, що застосуванню підлягає Дисциплінарний статут Національної поліції України, що затверджений Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, яким передбачені строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач покликається на те, що оскаржуваний наказ від 27.01.2023 № 249 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських роти конвойної служби ГУНП» отримано його представником 17 липня 2023 року у відповідь на адвокатський запит, а наказ від 30.01.2023 № 18 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, позивач отримав 04 липня 2023 року.

З огляду на викладені обставини, позивач вважає, що звернувшись з позовною заявою у цій справі 18 липня 2023 року, дотримався строків звернення до суду, які встановлені частиною 4 статті 31 Дисциплінарного статуту.

Разом з тим, надаючи правову оцінку таким аргументам позивача, суд апеляційної інстанції критично їх оцінює з огляду на таке.

Так, частиною другою статті 122 КАС чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведеної норми КАС свідчить, що у разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справа № 990/139/23.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наказу ГУ НП у Закарпатській області від 23.01.2023 № 180 відносно позивача призначено службове розслідування за фактом керування транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння (а. с. 106-107 том 1).

У ході проведення цього службового розслідування, позивачем 26.01.2023 надано пояснення (а. с. 139-141 том 1).

На думку суду апеляційної інстанції, надаючи 26.01.2023 пояснення в межах проведення службового розслідування, позивач усвідомлював і знав про проведення такого, а тому був обізнаний про можливі негативні наслідки за фактом проведення цього службового розслідування.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що до липня 2023 року позивач не цікавився питанням свого перебування на службі в органах поліції, зокрема, результатами проведеного службового розслідування. Тобто, проявив байдужість щодо можливості виконувати визначені чинним законодавством повноваження поліцейського, а також свої посадові (функціональні) обов`язки під час дії правового режиму воєнного стану, у період дії якого, на працівників поліції покладено додаткові обов`язки щодо забезпечення публічної безпеки та порядку.

Натомість, позивач мав не тільки можливість дізнатися про результати службового розслідування, яке проводилося щодо нього, але й обов`язок, оскільки згідно ст. 12 Закону України «Про Національну поліцію» одним з принципів діяльності працівників поліції, є безперервність, яка полягає у тому, що працівники поліції забезпечують безперервне та цілодобове виконання своїх завдань.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з дня видання наказу ГУ НП в Закарпатській області від 30.01.2023 № 18 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції, позивачу припинилося нарахування та виплата грошового забезпечення, яке є одним з основних гарантій професійної діяльності поліцейського, чого безумовно не міг не помітити позивач протягом 6 місяців з дня винесення оскаржуваного наказу від 30.01.2023 № 18 о/с.

Отже, суд апеляційної інстанції відхиляє покликання позивача, що лише після адвокатських запитів його представника він дізнався про оскаржувані накази, оскільки подання таких адвокатських запитів не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на оскарження оспорюваних наказів, тобто не впливає на строк звернення з розглядуваним позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

За приписами статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив ЄСПЛ в ухвалі від 30 червня 2006 року щодо прийнятності заяви (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право на доступ до суду (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 29 липня 1998 року у справі «Герен проти Франції»(Guerin v. France), п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Водночас такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), п. 45).

Отже, за практикою ЄСПЛ, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд визнав що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить з таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що за загальним правилом поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, за встановлених обставин цієї справи, у контексті наведених вище правових норм та практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом зі значним пропуском установленого строку звернення до суду, при цьому звернення до суду з позовом напряму залежало від власного волевиявлення позивача, а тому наведені скаржником обставини не можна визнати поважними причинами пропуску цього строку, що унеможливлює його поновлення.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС.

Частиною першою статті 123 цього Кодексу передбачено, що в разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За частиною другою статті 123 КАС якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду, оскільки позивач не навів об`єктивних підстав, які б унеможливили його звернення до суду в межах установленого строку звернення до суду у спірних правовідносинах.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду без змін.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/6163/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. С. Затолочний
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 29.11.2023.