Справа № 280/7977/23
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Справа № 280/7977/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Горлова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Запорізької обласної прокуратури (69057, м.Запоріжжя, вул. О. Матросова, 29А, )

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якій позивач просить суд стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі № 280/3720/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, починаючи з 13.09.2022 по 28.02.2023 у розмірі 116383,41 грн (сто шістнадцять тисяч триста вісімдесят три гривні сорок одну копійку).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/3720/20, крім іншого, зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру поновити ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 01.05.2020. В частині поновлення позивача в Запорізькій обласній прокуратурі рішення суду допущено до негайного виконання. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.03.2023 рішення суду у справі №280/3720/20 скасовано. Незважаючи на це, внаслідок протиправної бездіяльності Запорізької обласної прокуратури, яка виразилися у невиконанні судового рішення, яке підлягало негайному виконанню, позивач набув право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в період часу з 13.09.2022 (наступний день після рішення суду першої інстанції у справі № 280/3720/20) по 28.02.2023 (попередній день постановлення рішення апеляційної інстанції у справі № 280/3720/20). Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду 02.10.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

23.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначає, що правомірність звільнення позивача та поновлення його на посаді були предметом судового розгляду у справі №280/3720/20, результат вирішення якої безпосередньо впливає на предмет спору у даній справі. Оскільки у справі №280/3720/20 у задоволенні позову відмовлено, вказаний факт нівелює право позивача на стягнення у спірних правовідносинах середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Крім того, після звільнення позивача 29.04.2020 з органів прокуратури Запорізької області, його було працевлаштовано у цьому самому органі прокуратури на посаду начальника відділу інформаційних технологій Запорізької обласної прокуратури, яку він обіймає станом на цей час. Зазначає, що Закони України «Про прокуратуру» та «Про державну службу» виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та посаду державного службовця. Посилається на те, що Закон України «Про прокуратуру» та інші нормативно-правові акти, що регулюють діяльність прокуратури, не містять положень (роз`яснень) поняття «рівнозначна посада», а відтак, незрозумілими є критерії, за якими слід обрати посаду, на якій необхідно було поновити позивача у Запорізькій обласній прокуратурі. Вказує, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому суд також має встановити вину роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі. Після звільнення 29.04.2020 з органів прокуратури Запорізької області позивач жодного разу не звертався до керівника Запорізької обласної прокуратури із заявою про поновлення на посаді прокурора відділу прокуратури Запорізької області. Враховуючи зазначене, а також факт працевлаштування позивача в органах Запорізької обласної прокуратури, з боку відповідача відсутня відмова виконувати рішення суду та умисел, спрямований на такі дії чи бездіяльність. Просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 24.10.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника Запорізької обласної прокуратури про призначення розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.10.2023 у задоволенні заяви Запорізької обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

На підставі матеріалів справи суд встановив такі обставини.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ прокурора Запорізької області №735к від 29.04.2020 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру.

Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру поновити ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 01.05.2020.

Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 01.05.2020 по 12.09.2022 у сумі 587885 грн. 43 коп.

В іншій частині позовної заяви відмовлено.

В частині поновлення ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 20391 грн. 97 коп. рішення підлягає негайному виконанню.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.03.2023 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі №280/3720/20 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 про поновлення на посаді за період з 13.09.2022 по 28.02.2023, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частин 1, 8 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП установлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

До того ж, пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді у відповідача виник обов`язок щодо його негайного виконання.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. При цьому, норми чого законодавства не передбачають необхідність додаткового звернення працівника із заявою про виконання рішення суду про поновлення на посаді, оскільки таке рішення має бути виконано роботодавцем самостійно і добровільно.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.

У контексті викладеного, суд вважає безпідставними доводи відповідача про незрозумілість критеріїв, за якими необхідно було обрати посаду, на якій слід поновити позивача у Запорізькій обласній прокуратурі, а також на те, що позивач не звертався до відповідача з метою поновлення.

Суд акцентує увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних. Чинне законодавство не містить застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність. Аналогічні висновки викладено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 420/13/21.

Також, суд відхиляє доводи відповідача про те, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі, та зазначає, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці і Закон пов`язує таку виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Наведене кореспондується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 07.10.2020 у справі № 480/69/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20.

Тобто, наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є необхідною умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.

Відтак суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання відповідача на відсутність вини в затримці виконання рішення суду, наведені в спростування підстав позову.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП, суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 08.11.2022 у справі № 460/15639/21, від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21 тощо.

Як встановлено під час судового розгляду, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 в частині поновлення позивача на посаді в Запорізькій обласній прокуратурі, на посаді рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області, фактично не було виконано, оскільки постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.03.2023 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі №280/3720/20 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Водночас, Верховний Суд в постанові від 01.08.2023 у справі № 640/34546/21 зауважив, що незгода із рішенням суду першої інстанції та подальше його оскарження в апеляційному порядку чи касаційному порядках не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді. У разі, якщо таке судове рішення буде скасоване в означеній частині в апеляційному чи касаційному порядку, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідною заявою в порядку статті 361 КАС України про його перегляд за нововиявленими обставинами. Верховний Суд зазначив, що Закон пов`язує право на отримання відповідних сум із фактом самої затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яка настає на день, наступний після ухвалення рішення про поновлення на роботі. У випадку невидання роботодавцем наказу про поновлення на роботі кінцевим днем періоду затримки є день ухвалення рішення у справі. Суд наголосив, що положення ст.236 КЗпП України не містить як обов`язкову підставу для її застосування - факт поновлення особи на роботі, а передбачає лише факт затримки виконання судового рішення.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 15.02.2023 по справі №460/16522/21 зазначив, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Інакше застосування статті 236 КЗпП може атакувати принцип обов`язковості судового рішення та здатне підважити процесуальний інститут звернення рішення суду до негайного виконання.

Такий підхід підтримано Верховним Судом також в постановах від 24.10.2023 у справі № 420/10861/21, від 26.10.2023 у справі №460/16522/21.

Зрештою, як зазначив Верховний Суд в постанові від 24.10.2023 у справі №420/10861/21, стаття 236 КЗпП не містить у собі застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.

Застосовуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду до обставин даної справи, суд враховує, що існування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній у рішенні посаді, який мав бути виконаний шляхом видання відповідачем відповідного наказу негайно після проголошення рішення суду.

Проте, відповідач рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 в частині поновлення позивача в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Держаного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область, прокуратури Запорізької області з 01.05.2020, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді у період з дня, наступного за днем 13.09.2022 по 28.02.2023 (включно).

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявна протиправна бездіяльність відповідача, що згідно з приписами діючого законодавства є підставою для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Кількість робочих днів за період з 13.09.2022 по 28.02.2023 (включно) становить 117 днів.

За змістом рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3720/20 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01.03.2023 у цій справі, з урахуванням довідки Прокуратури Запорізької області від 28.05.2020 за №18-298вих-20, середньоденна заробітна плата позивача становить 994,73 грн.

Звідси, належна до стягнення на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді складає 116 383,41 грн, обчислена як 994,73 грн (середньоденна заробітна плата) х 117 днів (строк затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді).

При цьому, згідно зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, постановах від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, від 30.09.2020 у справі №580/2339/19, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

При розв`язанні даного спору суд зважає на практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (заява № 44277/98) Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (заява № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю "майно" саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Суд зазначає, що відповідно до частина 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача у спірних правовідносинах наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в сумі 116 383,41 грн, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Водночас суд також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Оскільки відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, інших судових витрат не заявлено, в силу вимог статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у справі №280/3070/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період з 13.09.2022 по 28.02.2023, у розмірі 116 383,41 грн (сто шістнадцять тисяч триста вісімдесят три гривні 41 коп.)

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Запорізька обласна прокуратура, місце проживання: 69057, м.Запоріжжя, вул. О. Матросова, 29А, .

Повне судове рішення складено 29.11.2023.

Суддя М.О. Семененко