Справа № 120/4289/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

27 листопада 2023 р. Справа № 120/4289/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що на підставі наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №1016-к від 05.07.2021 року прийнятий на посаду завідувача сектору з нормативно-правової та аналітичної роботи юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області.

Наказом №1459 від 01.10.2021 року позивач увільнений від виконання посадових обов`язків з 01.10.2021 року по 27.10.2023 року із збереженням місця роботи, займаної посади та середнього заробітку, у зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зі змінами від 01.01.2023 року передбачено, крім іншого, припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №302-к від 03.03.2023 року позивач звільнений з посади завідувача сектору з нормативно-правової та аналітичної роботи юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області з 13.03.2023 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами.

15.03.2023 року позивач звернувся до відповідачів із заявами про переведення із Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у зв`язку із реорганізацією Фонду соціального страхування України.

Наказом від 16.03.2023 року позивач призначений на посаду завідувача господарства відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №3 управління адміністративного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Наказом від 16.03.2023 року позивач увільнений від виконання посадових обов`язків з 16.03.2023 року із збереженням місця роботи та посади на період проходження військової служби.

На переконання позивача, наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №302-к від 03.03.2023 року є протиправним та підлягає скасуванню. Крім цього, оскільки з 13.03.2023 року позивач перебував у вимушеному прогулі, просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 21.04.2023 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання суду інформації для з`ясування достовірного місця реєстрації, проживання (перебування) позивача, з метою дотримання правил територіальної підсудності, що визначені статтею 25 КАС України.

24.04.2023 року на виконання вимог ухвали суду позивач подав заяву на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 01.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

05.05.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

08.05.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого вказав, що справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою суду від 08.05.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

12.05.2023 року представником Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову.

01.06.2023 року на адресу суду надійшо клопотання представника відповідача про долучення додаткових доказів.

02.06.2023 року на адресу суду надішло клопотання позивача про визнання доказів неналежними.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, у зв`язку із неналежністю розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання предметної юрисдикції цього спору, суд керується наступним.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В свою чергу, як зазначено у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Таким чином, для забезпечення права на справедливий суд, закріпленого у статті 6 Конвенції, яка визнається і ратифікована Україною, суттєвого значення набуває питання дотримання національними судами правил предметної юрисдикції.

Водночас, слід вказати, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Згідно пунктів 1, 2, статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пункт 1 частини 1 статті 19 КАС України визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

При наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.

Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.

В свою чергу, у частині 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Натомість, як зазначено вище, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання підсудності спорів, що виникають із трудових відносин, зокрема розмежування між цивільною та адміністративною юрисдикцією (Постанови Великої Палати від 06.02.2019 року у справі №146/885/17-ц, від 27.02.2019 року у справі №815/6096/17,від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17, від 11.09.2019року у справі №523/4139/17, від 28.11.2018 року у справі №559/321/16-ц).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на посаду завідувача сектору з нормативно-правової та аналітичної роботи юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області на підставі наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №1016-к від 05.07.2021 року.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №302-к від 03.03.2023 року позивач звільнений з посади завідувача сектору з нормативно-правової та аналітичної роботи юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області з 13.03.2023 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами.

Зі змісту вказаних наказі вбачається, що позивач не був державним службовцем, посада, з якої його звільнено, не відноситься до державної служби, позивач не складав Присягу державного службовця і йому не присвоювався ранг державного службовця.

Тобто, така посада не відноситься до публічної служби, оскільки не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, що діяла до 01.01.2023 року) визначала наступне: Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Фонд, якщо інше не передбачено законами України, не може займатися іншою діяльністю, крім тієї, для якої його створено, та використовувати свої кошти на цілі, не пов`язані з цією діяльністю.

Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

Спір між сторонами виник у зв`язку із прийняттям наказу Голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області №302-к від 03.03.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору з нормативно-правової та аналітичної роботи юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області з 13.03.2023 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами.

Суд зауважує, що видача наказу про звільнення позивача не є реалізацією уповноваженими особами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області публічно-владних управлінських функцій та не було спрямовано на задоволення публічного інтересу, а є суто трудовими відносинами працівника та роботодавця.

При цьому питання реорганізації Фонду, його управлінь, подальшого приєднання до Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, не впливає на правову природу правовідносин щодо перебування позивача на посаді та звільнення з управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області та не може розглядатись судом як перебування позивача на публічній службі.

У постанові Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №460/280/19 зазначено, що для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства необхідно встановити: по перше, чи є спір за своєю природою правовим, тобто чи звернення з позовом спрямоване на вирішення юридичного конфлікту між учасниками правовідносин; по друге, чи має такий спір ознаки публічно-правового, тобто чи позовні вимоги ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. У протилежному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини є цивільно-правовими та не можуть розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 2 статті 238 КАС України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

На виконання вимог частини 1 статті 239 КАС України суддя роз`яснює, що справа підлягає розгляду та вирішенню місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись ст.ст. 238, 248, 256, 294 КАС України, -

у х в а л и в :

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії, - закрити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович