Справа № 420/13825/23
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.,

Секретаря судового засідання Бушанської В.І.,

за участю сторін:

від позивача Назарова А.С.,

від відповідача та третьої особи Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління ДМС в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 року №79-23 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви позивача Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області складено повідомлення № 104 від 02 червня 2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було отримано позивачем 08.06.2023 року.

Представник позивача вказує, що у країні свого походження позивач став жертвою переслідувань за політичними переконаннями, у зв`язку із чим він не може повернутися у рф, оскільки у там існує загроза його життю, безпеці чи свободі. Через побоювання застосування щодо нього моральних та фізичних тортур в ситуації міжнародного конфлікту він не бажає повернутися до своєї країни. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає оскаржуване рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідачем до суду подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За твердженнями представника відповідача, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Виїзд шукача захисту з рф до України та звернення до ДМС за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності.

Також, представник відповідача зазначив, що позивач не зробив реальної спроби обґрунтувати заяву, пов`язано це з наступним: відомості загального характеру (установчі дані, громадянська належність до громадян рф, депутатська діяльність, бізнес сфера, перевищення повноважень посадовцями фсб під час затримання заявника 09.08.2018). - визнаються територіальним органом ДМС достовірними. Разом з тим, під час підготовки рекомендаційної позиції зроблено узагальнений висновок, що заявник задля уникнення кримінальної відповідальності на території рф надавав спотворені та недостовірні відомості для підсилення ймовірної історії переслідування, з посиланням на загальні відомості як доказ. За результатами опитування можливо зробити висновок, що позивач використовує загальні відомості та відомі документальні факти задля просування недостовірної інформації. Саме тому в рамках протоколів співбесід відповіді на запитання мали звужений та загальний характер, посилаючись на надання документальних доказів. Крім того, в заявника відсутні будь-які документи, що можуть підтвердити історію переслідування або дискримінацію чи побоювання, в шукача захисту відсутні однакові правові позиції, на яких ґрунтується суб`єктивне побоювання. За результатами опитування зроблено висновок, що всі твердження позивача, окрім загальних (власні установчі дані, країна походження, країна проживання, депутатська діяльність та бізнес сфера), мають суперечливий характер. Враховуючи викладене позивач не заслуговує на довіру.

За твердженням представника відповідача, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідивши інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається. Беручи до уваги наведене, представник відповідача вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 № 79-23 про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначила, що при зверненні до органу ДМС за міжнародним захистом позивач дійсно діяв суто з особистих мотивів, що не суперечить меті Закону. Оскільки у ОСОБА_1 є побоювання стати жертвою переслідування в рф за висловлення власної думки щодо свавілля органів фсб та їх повну підконтрольність владі, то його побоювання є обґрунтованими.

Також представник позивача наполягає на тому, що відповідач не всебічно та не повно дослідив обставини справи ОСОБА_1 та доказів, які ним подавалися на підтвердження своєї історії. Відповідач фактично не дослідив, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення та існує на сьогоднішній день, не перевірив інформацію, повідомлену позивачем у заяві, що загальновідома ситуація у країні походження позивача є доказом того, що побоювання стати жертвою переслідувань через політичні погляди є цілком ймовірними та обґрунтованими.

Також представником позивача подані письмові пояснення, в яких, крім іншого представник позивача наполягає на тому, що відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, міграційний орган посилався на загальну інформацію, не в повному обсязі дослідив ситуацію, яка склалась в країні походження позивача, що в подальшому призвело до хибного висновку про відсутність загрози життю позивача в країні походження. Відповідачем не було вжито заходів щодо отримання об`єктивної, повноцінної та всебічної інформації про ситуацію, яка склалась в країні походження Позивача та ситуації навколо нього.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.10.2023 року, занесеною до протоколу судового зсідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення адміністративного позову заперечувала, в його задоволенні просила відмовити.

В судовому засіданні 21.11.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення про задоволення адміністративного позову.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, уродженцем Краснодарського краю, Гулькевичський район, м. Гулькевичі. За національністю росіянин, за віросповіданням християнин-православний. Рідна мова російська. За сімейним станом не одружений, діти донька 14.02.2015 року. Позивач має освіту вищу, яку здобув на території рф в Новочеркаській меліоративній академії в період з 2002 2007 років у місті Новочеркаськ, Ростовська область, рф. Має наукову ступінь - кандидат технічних наук, яку отримав в місті Волгоград в 2016 році у Волгоградському аграрному інституті. В країні громадянської належності позивач працював на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Гарант» (юридична адреса (юридична адреса рф Краснодарський край Гулькевичський район с. Майкопське, Промзона) в період 2009 по 2018 років. На території України не працює. Ані заявник, ані її близькі родичі ніколи не були членами релігійних або військових організацій ані в рф, ані на території України. В період з 2015 по 2018 рік був депутатом районної ради муніципального осередку Гульвичський район Краснодарський край рф. В 2018 році був взятий під варту у зв`язку із кримінальним переслідуванням та згодом шляхом голосування депутатів зазначеної ради був позбавлений депутатського мандату.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 разом з цивільною дружиною ОСОБА_2 виїхав з російської федерації у вантажному відсіку вантажного автомобілю нелегально через кп Гоптівка Харківська область разом із а двома дітьми. Після чого всі разом приїхали до м. Одеса. На територію України потрапив 2021 року нелегально.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача Управлінням з питань захисту шукачів та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.04.2023 року справа №2021OD0136.

Відповідно до зазначеного висновку від 20.04.2023 р. міграційною службою встановлено, що аналізуючи наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до положень п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року зазначено, що відомості надані заявником суперечать міжнародним вимогам сфери міжнародного захисту та не відповідають положенням Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04.

Так, заявник звернувся до підрозділу ДМС сфери міжнародного захисту з дотриманням вимог щодо «якомога раніше» (до України потрапив 05.08.2021, незаконним шляхом, звернення із заявою відбулось 26.08.2021) - позитивно трактується на користь заявника.

Разом з тим, позивач не зробив реальної спроби обґрунтувати заяву, пов`язано це з наступним: відомості загального характеру (установчі дані, громадянська належність до громадян рф, депутатська діяльність, бізнес сфера, перевищення повноважень посадовцями фсб під час затримання заявника 09.08.2018). - визнаються територіальним органом ДМС достовірними. Разом з тим, під час підготовки рекомендаційної позиції зроблено узагальнений висновок, що заявник задля уникнення кримінальної відповідальності на території рф надавав спотворені та недостовірні відомості для підсилення ймовірної історії переслідування, з посиланням на загальні відомості як доказ.

За результатами опитування можливо зробити висновок, що позивач використовує загальні відомості та відомі документальні факти задля просування недостовірної інформації. Саме тому в рамках протоколів співбесід відповіді на запитання мали звужений та загальний характер, посилаючись на надання документальних доказів.

Крім того, в заявника відсутні будь-які документи, що можуть підтвердити історію переслідування або дискримінацію чи побоювання, в шукача захисту відсутні однакові правові позиції, на яких ґрунтується суб`єктивне побоювання.

За результатами опитування зроблено висновок, що всі твердження позивача, окрім загальних (власні установчі дані, країна походження, країна проживання, депутатська діяльність та бізнес сфера), мають суперечливий характер.

Враховуючи викладене позивач не заслуговує на довіру.

На додаток до попереднього аналізу, яким встановлено відсутність переслідування, побоювань та дискримінації, відповідно до вимог п. 1 та 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, встановлені наступні істотні елементи, що вказують на необґрунтованість побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також на відсутність фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування стосовно нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання:

- позивач дотримується традиційних канонів релігії (анкета від 09.09.2021 року, арк. 2);

- позивач не займався на території рф активною діяльністю проти чинної влади чи протидією корупції, був представником провладної партії «Єдина Росія», будь яких погроз, переслідування, побоювань, дискримінації через політичні переконання - не зазнавав;

- позивач не обіймав вищі або інші чини на території рф;

- позивач ніколи не перебував у складі опозиційних структур, а елемент захисту прав третіх осіб, зокрема з числа українського бізнесу - перевірено та спростовано;

- позивач особисто підтвердив факт відсутності ймовірності застосування до нього смертної кари;

- позивача не переслідували, будь-які побоювання та дискримінація по елементам: раси, громадянства, національності, віросповідання - не виявлені;

- елементи належності до окремої соціальної групи або переслідування через політичні переконання - перевірено та спростовано;

- відповідно до проведеного аналізу встановлено, що заявник використовував захист власних інтересів, прав, свобод і обов`язків шляхом: самостійного звернення до низки державних і правоохоронних структур, використання адвокатів у кількості 9-ти осіб, будь які заборони у контексті захисту та відстоювання інтересів на території рф, у тому числі через судові інстанції - не виявлено;

- проведеним аналізом документальних доказів також спростована безпідставність потрапляння заявника у поле зору органів фсб, так як його бізнес структури були пов`язані з систематичним порушенням податкового кодексу;

- територіальним органом ДМС підтверджено факт застосування до заявника фізичної сили з боку фсб, що відбулось 09.08.2018. Разом з тим, документальними доказами підтверджено факт існування скарг на визначені дії. У цьому контексті факт передачі хабаря лише обтяжує ситуацію заявника в форматі захисту власних інтересів на території рф. Крім того, встановлено, що суб`єкти переслідування (співробітники фсб) звільнені, стосовно них ведеться кримінальне провадження;

- щодо питання доведення до реалізації кримінального провадження стосовно посадовців фсб через застосування фізичної сили та передачі хабара, за аналогією кримінальної справи проти заявника - спростовано безпідставність та безрезультатність захисту прав і свобод шукача захисту в рф. За таких умов, відповідно до п. 35 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу від 13.12.2011 № 2011/95/ЄС, загальна незадовільна ситуація в системі судоустрою рф та відповідні ризики, на які наражається все населення країни або частина її населення - не створює індивідуальної загрози, яку можна кваліфікувати як серйозну шкоду;

- щодо ситуації з близькими родичами заявника. Зазначений елемент є спільним у контексті застосування міжнародного права. Так, відповідно до п. 36 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу від 12.2011 № 2011/95/ЄС, при відповідному аналізі «кейсу» заявника, національні органи влади сфери міжнародного захисту проводять аналіз ситуації з близькими родичами шукача захисту. Встановлено, що близькі родичі: матір, рідні брати, колишня дружина та дитина залишились проживати на території країни громадянської належності.

Проведеним аналізом документальних доказів та усних тверджень заявника встановлено, що члени сім`ї заявника на території рф не зазнають переслідувань, відсутні побоювання або дискримінація. Зазначене підтверджується самостійно заявником.

Звертається увага, що заявник пов`язує це з тим, що жоден з його родичів не належав до депутатської або підприємницької діяльності, що унеможливлювало їх переслідування з боку фсб або правоохоронних структур.

Разом з тим, територіальним підрозділом ДМС встановлено факти, що спростовують таке твердження шукача захисту.

У висновку вказується, що заявник надає суперечливу та неправдиву інформацію щодо подій, які відбувались з ним протягом 2016-2021 рр.

За таким умов, а також через повне спростування тверджень заявника, інформація про виникнення проблем із правоохоронними структурами через підтримку бізнес кіл, зокрема з числа українського бізнесу - вважаються недостовірними.

Окрім того, до категорії надання недостовірної інформації належить: предмет кримінальної справи та начебто неофіційна діяльність правоохоронних структур, яку заявник відносить до зловживання або перевищення повноважень.

Таким чином, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту не встановлено елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до нього за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на період його проживання на території країни громадянської залежності.

Відмова заявнику у задоволенні клопотання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не призведе до порушення норм права, передбачених Європейською Конвенцією з прав людини від 04.11.1950 року та Протоколів до неї, ратифікованих у нашій країні Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Окрім того, відмовляючи особі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС не позбавляє шукача захисту права залишатись на території України, якщо він має інші законодавчо визначені для цього підстави.

25.05.2023 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №79-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі за текстом - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН у справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з особової справи позивача, виїзд з країни громадянської належності, за словами шукача захисту, відбувся з через побоювання застосування щодо нього моральних та фізичних тортур в ситуації міжнародного конфлікту позивач не бажає повернутися до свої країни.

Суд враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується до теперішнього часу.

У даному випадку, наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід встановлювати із сукупної оцінки доводів заявника та обставин справи в контексті актуальної інформації по країні його походження.

Відповідно до п.1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Суд зазначає, що при розгляді заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган ДМС повинен брати до уваги актуальну інформацію по країні походження на момент подання особою такої заяви.

Разом з тим, як вбачається з висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного відповідачем, відповідачем не наведена інформація по країні походження позивача. При цьому, відповідач посилається лише на Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженців. Тематичні рекомендації з міжнародного захисту (згідно Конверції 1951 року та Протоколу 1967 року, що розміщене на сайті УВКБ ООН 01.12.2013 року.

Отже, наведені відповідачем посилання не є посиланнями на інформацію по країні походження, як таку.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи, відповідачем не було встановлено, що позивач видає себе за іншу особу, або звернувся з заявою про захист в Україні не вперше.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, перетнувши кордон, на 19 день, тобто без зволікань звернувся до міграційної служби з метою отримання додаткового захисту.

Стосовно доводів відповідача щодо наявності суперечностей у показах позивача та його цивільної дружини про місце перетину кордону, суд вважає обґрунтованими пояснення позивача, а саме надаючи пояснення в рамках своєї справи ОСОБА_1 повідомив, що перетнув державний кордон України у вантажній фурі до якої потрапив у м.Бєлгород рф, а зі слів ОСОБА_2 це відбулося безпосередньо поблизу кордону України. Позивач наголошує, що жодних суперечностей у таких показах не існує, адже м.Бєлгород рф межує із Харківською областю України. Кожна особа надає оцінку «безпосередній близькості кордону» виходячи із власних міркувань та відчуттів. Для ОСОБА_2 , яка перебувала у стресовому стані, проїхала шлях із м.Краснодар до м.Бєлгород рф, година їзди до кордону з Україною з м.Бєлгород рф, згідно її особистих відчуттів, виявилося «безпосередньою близькістю до кордону».

Таким чином даний факт не може свідчити про наявність суперечливих показань осіб, які шукають захист.

Як встановлено судом з письмових пояснень позивача, матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач мав депутатський мандат від провладної партії «єдина росія», депутатські повноваження склав за своєю заявою внаслідок незгоди з політикою партії. До моменту виїзду на територію України позивач піддавався переслідуванням на території рф, окрім того був поміщений у СІЗО рф. Також, доказом об`єктивного побоювання стати жертвою переслідування у країні походження позивача є публікації у ЗМІ.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача, що з огляду на переслідування позивача органами, що здійснюють досудове розслідування, відкриття проти нього та його цивільної дружини кримінальних справ та, з урахуванням того, що позивач звернувся із заявою про наданням статусу біженця, враховуючи і теперішню ситуацію між країнами, ОСОБА_1 оцінює ситуацію, що склалася навколо нього, як таку, що несе загрозу не тільки його переслідування в країні походження, а й його життю та свободі. Щодо об`єктивної сторони то, зважаючи на окупацію АР Крим у 2014 році російською федерацією, а в 2022 році розв`язанням повномасштабної війни в Україні, то критика позивачем, яка висловлювалась ним на рахунок органів влади та фсб, в тому числі за переслідування через зв`язок з українськими компаніями, об`єктивно вказує про обґрунтованість побоювань в переслідуванні. Як доказ, зокрема стаття в мережі Інтернет: «Росиян продолжают наказывать за критику власти» (посилання, на статтю https://www.vedomosti.ru/politics/articles/2019/10/28/814920-rossivan-prodolzhavut-nakazivat).

Також відповідач підтверджує, що позивачем робились грошові внески на потреби ЗСУ, що також підтверджує небезпеку перебування позивача у країні походження.

Серед іншого, відповідачем ставиться під сумнів достовірність листів громадської організації ГО «Європейський напрямок», які було надано на підтвердження гуманітарної (волонтерської діяльності) позивача.

Однак, жодних дій з боку відповідача щодо перевірки достовірності викладеної в листах інформації, вчинено не було, як то направлення запитів до компетентних органів з метою з`ясування видів та специфіки діяльності відповідної організації, сумніви працівника відповідача жодним чином не підтверджені, відтак є лише суб`єктивними судженнями.

При цьому, відповідачем не зазначено та не надано відповідних доказів, що позивачем порушено чинне законодавство України.

Окрім того, згідно матеріалів справи, відповідачем не було проведено аналізу ризиків повернення позивача до країни походження, в той час, як надані позивачем відомості з різних джерел інформації свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб`єктивних та об`єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за його позицію, в т.ч. вже на території України.

Викладене свідчить про те, що відповідач не дослідив інформацію по країні походження позивача з достовірних джерел та зробив передчасні висновки про очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність щодо нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 року №79-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а заява позивача підлягає повторному розгляду з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України - підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.05.2023 року №79-23 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28 листопада 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Державна міграційна служба України (, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001)

Третя особа: Головного управління ДМС України в Одеській області (, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44);

Суддя П.П. Марин