Справа № 640/4911/21
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 року м. Київ № 640/4911/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач, орган ДВС, Дніпровське ВДВС), в якому позивач просив суд: визнати протиправними та скасувати постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № 63929513 про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 04.02.2021, 11.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021.

В обґрунтування позовних вимог вказано про протиправність притягнення позивача до відповідальності за невиконання судового рішення у вигляді накладення штрафу, оскільки посадовою особою органу ДВС, яка приймала спірні постанови, не були досліджені в повній мірі всі обставини та не оцінено поважності причин невиконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі № 761/25101/20 (не здійснення організації спілкування неповнолітньої дитини із матір`ю у дні, визначені судовим рішенням).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов у виконавчому провадженні №63929513 про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 04.02.2021, 11.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021, 22.07.2021, - відмовлено у повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2021 у справі №640/4911/21 скасовано, натомість ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця задоволено частково. А саме визнано протиправними та скасовано постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про накладення штрафу на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 63929513 від 31.12.2020, від 06.01.2021, від 14.01.2021, від 21.01.2021, від 28.01.2021, від 09.06.2021, від 17.06.2021, від 24.06.2021. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Надалі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2022 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києвавід 29.10.2021 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2022 скасовано, а справу № 640/4911/21 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

При цьому причиною для скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення даної справи на новий розгляд Касаційний адміністративний суд визнав те, що всупереч норм процесуального права суди під час розгляду цієї справи не залучили до участі у ній ОСОБА_2 , як третю особу, на права й обов`язки якої може вплинути прийняті у справі судові рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2023 матеріали справи прийнято до провадження та, враховуючи доводи, які викладені у постанові Верховного Суду від 28.04.2023, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , третя особа) та призначено судове засідання.

Від третьої особи через канцелярію суду надійшли письмові пояснення проти заявлених позовних вимог та додаткові матеріали (копія матеріалів виконавчого провадження № 63929513). У тексті своїх пояснень третя особа підтримала позицію відповідача та зазначила, що постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 прийняті державним виконавцем у відповідності та з дотриманням норм чинного законодавства, у зв`язку з систематичним невиконання боржником ( ОСОБА_1 ) свого обов`язку забезпечити побачення ОСОБА_2 з їх дитиною. Зокрема, третя особа заперечувала проти доводів позивача щодо його необізнаності із фактом прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 63929513, а також випадків, коли останній не мав змоги з незалежних від нього причин виконати судове рішення у спосіб, визначений в ньому, - з огляду на їх документальну необґрунтованість. Крім того, ОСОБА_2 вказала на те, що постановою чітко встановлені місце і час передачі батьком матері дитини для здійснення відповідних побачень, однак ОСОБА_1 навмисно ухилявся від виконання судового рішення та перешкоджав ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на адміністративний позов.

У судовому засіданні 30.10.2023 судом були заслухані пояснення та обґрунтування доводів присутніх представників сторін. Зокрема, представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд її задовольнити. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову.

Судом було оголошено перерву у судовому засіданні до 27.11.2023.

Представником третьої особи 24.11.2023 до суду було подано клопотання про здійснення судового розгляду даної справи 27.11.2023 в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 27.11.2023 судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з мотивів недотримання строків на його подачу, передбачених положеннями статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання від 27.11.2023 про здійснення судового розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 27.11.2023 не з`явились.

Враховуючи викладене суд керуючись статтями 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Також, від представника позивача до суду 27.11.2023 вдруге надійшло клопотання про здійснення судового засідання в режимі відеоконференції та поновлення строку на подачу вказаного клопотання. Водночас, суд зазначає, що аналогічне клопотання вже було розглянуто судом по суті, крім того нормами процесуального закону не передбачено вирішення питання щодо поновлення строку для подачі такого клопотання враховуючи, що такі строки визначені законодавцем як присічні, а саме, за п`ять днів до дати судового засідання. З огляду на вказане, дане клопотання не підлягає розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява ОСОБА_2 про примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020, ухваленої за результатами перегляду в порядку апеляційного провадження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2020 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав. За змістом цієї постанови, Київський апеляційний суд задовольнивши частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2020 та ухвалив нове рішення, яким вирішено:

«Забезпечити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківський прав шляхом визначення місця та часу спілкування малолітної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до винесення судом першої інстанції рішення:

щотижня у буднідні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи;

щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. Кожної першої неділі та з 10:00 год. Кожної третьої суботи до 20:00 год. Кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі.

Зобов`язати батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 у дні, які визначені цією ухвалою, для побачень.».

Постановою Заступником начальника Дніпровського ВДВС Дардою І.М. від 16.12.2020 відкрито виконавче провадження № 63929513 на виконання вказаної постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі №761/25101/20. Згідно тексту цієї Постанови стягувачем у виконавчому провадженні визначено ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 , та зазначено, що боржник повинен виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Дослідивши отримані від органу ДВС матеріали виконавчого провадження (сканкопії яких оприлюднені оприлюдненні на офіційному сайті Міністерства юстиції України в Автоматизованій системі виконавчого провадження за наступним посиланням: https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) суд встановив відсутність в них документальних доказів вручення особисто ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63929513, датованої 16.12.2020.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Содоля А.М. з відділення Укрпошти № 01054 надійшов лист-відповідь разом з поясненнями листоноші, яка підтвердила факт невручення постанови про відкриття виконавчого провадження особисто ОСОБА_1 .

При цьому у позовній заяві та в інших процесуальних документах позивач стверджував, що станом на 18.01.2021 йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження № 63929513, а копію постанови державного виконавця від 16.12.2020 про відкриття виконавчого провадження він не отримував, оскільки з 22.12.2020 разом з дитиною перебував у м. Дніпро, що підтверджується також медичною довідкою від 11.01.2021 та проїзними документами. ОСОБА_1 разом з донькою повернулися до Києва 19.01.2021 і лише тоді дізналися про наявність зазначеної постанови державного виконавця.

Наведені обставини відповідачем та третьою особою не були спростовані.

В межах виконавчого провадження № 63929513 державний виконавець в присутності стягувача та/або її представника - адвоката Власюка К.І. склав акти від 23.12.2020 і 30.12.2020, в яких зафіксовано наступне: прибувши за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки виконання постанови суду від 09.12.2020 у справі № 761/25101/20, державний виконавець встановив, що боржник ОСОБА_1 за вищевказаною адресою для передачі малолітньої дитини ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) матері ОСОБА_2 не з`явився та на неодноразові дзвінки не відповів.

31.12.2020 державний виконавець керуючись ст. 63 і 75 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно акта державного виконавця від 30.12.2020 прийняв постанову про накладення штрафу, якою за невиконання боржником рішення суду, наклав на ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 700,00 грн.

За повторне невиконання 06.01.2021 без поважних причин боржником рішення суду, що зафіксовано в акті державного виконавця від 06.01.2021 відповідачем винесено постанову від 06.01.2021 ВП №63929513, якою повторно накладено на боржника штраф у розмірі 3400,00 грн.

Надалі, в період з 14.01.2021 по 22.07.2021 відповідач у межах виконавчого провадження № 63929513 на підставі актів державного виконавця від 13.01.2021, 20.01.2021, 27.01.2021, 03.02.2021, 10.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 16.06.2021, 23.06.2021, 01.07.2021, 14.07.2021, 21.07.2021, якими зафіксовано невиконання рішення суду по справі № 761/25101/20, виніс ще 18 постанов про накладення на ОСОБА_1 (боржника) штрафу за невиконання постанови № 761/25101/20, зокрема: від 14.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 21.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 28.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 04.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 11.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 17.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 24.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 10.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 24.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 07.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 14.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 09.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 16.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 23.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 01.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 08.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 15.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.; від 22.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.

Позивач вважаючи зазначені постанови відповідача протиправними звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Поряд з цим суд за даними з Єдиного державного реєстру судових рішень встановив, що Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 за результатами розгляду по суті цивільної справи № 761/25101/20 ухвалено рішення, відповідно до якого у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, місце проживання дитини ОСОБА_5 визначено разом з батьком ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

У подальшому переглянувши зазначені рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 22.12.2021 в порядку касаційного оскарження Верховний Суд ухвалив постанову від 20.07.2022 (провадження № 61-1288св22), якою касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а вказані судові рішення у справі № 761/25101/20 без змін. При цьому, ухвалюючи вказану постанову суд касаційної інстанції відзначив обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій щодо доцільності подальшого проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 разом із батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Надалі, Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 14.02.2023 скасував заходи забезпечення позову у справі № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком, застосовані постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ).

Частиною першою ст. 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У силу норм п.п. 1, 16 ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а також, зокрема накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

У статті 63 Закону № 1404-VІІІ визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, щопідлягаєнегайномувиконанню, - протягомтрьохробочихднів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивнчастину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 64-1 Закону № 1404-VІІІ виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Згідно зі статтею 75 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 9 розд. ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зазначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Проаналізувавши зміст наведених норм Закону та Інструкції у їх сукупності Верховний Суд сформулював у своїй постанові від 18.07.2023 у справі № 380/16763/22 (провадження К/990/18368/23) наступну правову позицію щодо їх застосування у подібних правовідносинах: «…накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повтор неневиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

За приписами статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуваннямо бмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Повторним невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону №1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Судами попередніх інстанцій установлено, що приймаючи оскаржувані постанови, відповідач керувався окрім Закону України "Про виконавче провадження" положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Верховний Суд звертає увагу, що нормами статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено які дії має вчинити державний виконавець при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду.

Проте, приписи статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", дозволяючи при цьому державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

У відповідності до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що у вказаних правовідносинах слід застосовувати положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки він має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.»

Дані висновки суду повністю кореспондуються із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка наведена у постановах від 12.08.2020 у справі № 520/6943/19, від 08.07.2021 у справі № 640/11833/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тому при розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду відносно застосування саме положень статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки дана норма має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.»

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятих державним виконавцем 20-ти постанов про накладення штрафу, якими на позивача за не виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі № 761/25101/20 та доводам позивача щодо поважності причин та обставин, через які зазначене судове рішення не було ним виконано, суд дійшов висновків про наступне.

Так, аргументуючи поважність невиконання судового рішення у період з 22.12.2020 по 18.01.2021, а також протиправність оскаржуваних постанов від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021 позивач пояснив, що він разом з донькою, покинули місце проживання та відбули у місто Дніпро на канікули, до міста Києва повернулись лише 19.01.2021 через захворювання дитини. Таким чином, позивач не був обізнаний станом на 18.01.2021 про факт відкриття виконавчого провадження № 63929513 та до того часу копію постанови державного виконавця від 16.12.2020 не отримував. На підтвердження наведених обставин позивач надав до матеріалів справи копії проїзних документів, медичною довідкою від 11.01.2021.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 28 Закону №1404-VIII (у редакції чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Дослідивши отримані від органу ДВС матеріали виконавчого провадження суд встановив відсутність в них документальних доказів вручення особисто ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63929513, датованої 16.12.2020.

В той же час у матеріалах справи наявна копія листа відділення Укрпошти № 01054, наданого у відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Содоля А.М., де викладені пояснення листоноші з підтвердженням факту невручення постанови про відкриття виконавчого провадження особисто ОСОБА_1 . Наведені обставини відповідачем та третьою особою не були спростовані.

Виходячи з такого, суд вважає, що у даному випадку наявні об`єктивні обставини неприбуття позивача для здійснення виконавчих дій 30.12.2020, 06.01.2021, 13.01.2021, що у свою чергу спростовує наявність правових підстав для застосування штрафів за постановами державного виконавця від 31.12.2020, 06.01.2021 і від 14.01.2021.

Щодо передумов для прийняття оскаржуваних постанов про накладення штрафу від 21.01.2021, 28.01.2021 суд з`ясував наступне.

Згідно актів державного виконавця від 20.01.2021, 27.01.2021: «...виходом за адресою: АДРЕСА_2 … передача дитини матері не відбулась, так як боржник не випускав дитину з машини НОМЕР_1 . Батько запитав дитину, чи піде до матері, дитина відповіла, що любить маму, але залишиться з папою». У зв`язку з цим державним виконавцем було зафіксовано невиконання судового рішення".

Згідно з листом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві від 04.02.2021 №1528/125/50/09-2021, 20.01.2021 під час зустрічі гр. ОСОБА_2 зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_3 був присутній інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві лейтенант поліції ОСОБА_6 , а при зустрічі, яка відбулась 27.01.2021 присутня інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УЦП ГУ НП у м.Києві лейтенант поліції ОСОБА_7 . Під час зустрічі, зі слів працівників, батько дитини не забороняв їй іти до матері, не тримав її. Весь час дитина знаходилась в автомобілі на якому приїхала разом з батьком. На запитання дитини чи бажає вона іти до матері, остання відповіла, що не бажає.

За змістом наявного у матеріалах справи листа Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 08.02.2021 № 1аз/43/46/01-2021, при здійсненні виконавчих дій ОСОБА_1 не забороняв, фізично не тримав та в будь-який інший спосіб не обмежував можливість малолітньої дитини ОСОБА_3 матері дитини ОСОБА_2 . При здійсненні виконавчих дій ОСОБА_1 не забороняв, фізично не тримав та в будь-який спосіб не обмежував можливість малолітньої дитини ОСОБА_3 безперешкодно підійти до матері ОСОБА_2 . На запитання працівників виконавчої служби малолітній дитині ОСОБА_3 , чи бажає вона підійти до своєї матері, дитина такого бажання не виявила.

З позиції позивача, ним було вчинено всі залежні від нього дії, спрямовані на забезпечення виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 по справі № 761/25101/20, але зустріч не відбулась з огляду на небажання самої дитини зустрічатись з матір`ю.

Зі свого боку третя особа вказувала на те, що мало місце намагання ОСОБА_1 уникнути виконання обов`язку із забезпечення зустрічей доньки з матір`ю ( ОСОБА_2 ), з посиланням на обставини забезпечення батьком особистої охорони дитини Управлінням поліції охорони з фізичної безпеки у м. Києві під час організації зустрічей дитини з матір`ю, тримання її в замкнутому автомобілі, особистою присутністю при спілкуванні матері з дитиною.

З цього приводу суд зазначає, що виконання судового рішення у даних випадках дійсно могло бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

У контексті наведеного суд звертає увагу на наступне. Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 ухвалено рішення в цивільній справі № 761/25101/20, відповідно до якого у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено повністю, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, місце проживання дитини ОСОБА_5 визначено разом з батьком ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Вказані судові рішення набрали законної сили.

Зокрема, у даних судових рішеннях встановлені факти фізичного та психологічного насилля з боку матері до дитини, в результаті чого дитина в категоричній формі не бажала будь-яким чином спілкуватися та проводити час з нею, що підтверджено й висновками кандидата психологічних наук ОСОБА_8 від 07.08.2020 та від 02.02.2021, яка проводила психологічне дослідження дитини шляхом безпосереднього з нею спілкування на базі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а також допитом дитини та психолога безпосередньо у суді.

Висновки кандидата психологічних наук ОСОБА_8 від 07.08.2020 та від 02.02.2021 містяться й в матеріалах цієї справи № 640/4911/21.

Також у зазначених рішеннях у справі № 761/25101/20 серед іншого зазначено, що: «… постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 забезпечено позов ОСОБА_2 шляхом зобов`язання батька дитини передавати малолітню ОСОБА_9 матері ОСОБА_2 за місцем її проживання у дні, які визначені для побачень.

Після відкриття виконавчого провадження під час примусових виконавчих дій ОСОБА_4 категорично відмовлялася йти з матір`ю, як вбачається з відео, наданого сторонами.

Судом під час слухання справи не встановлено, що батько дитини чинить матері будь-які перешкоди у спілкуванні, побаченні з донькою, а також у її вихованні. В той же час ОСОБА_4 не бажає спілкуватися з матір`ю».

Дослідженням наявних у справі доказів, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 та у постанові Київського апеляційного суду від 22.12.2021 у справі № 761/25101/20, суд вважає, що обставини небажання дитини спілкуватися з матір`ю є доведеними.

Водночас доводи відповідача та третьої особи щодо намагання батька уникнути виконання обов`язку із забезпечення зустрічей доньки з матір`ю жодними належними доказами не підтверджено та у належному обсязі необґрунтовано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у зазначених випадках позивач забезпечив виконання постанови суду, доставивши дитину до місця виконання судового рішення, що спростовує наявність правових підстав для прийняття державним виконавцем постанов про накладення штрафу від 21.01.2021 і 28.01.2021.

Стосовно оскаржуваних постанов про накладення штрафу від 04.02.2021 і 11.02.2021, суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять клопотання ОСОБА_1 адресоване заступнику керівника виконавчої служби Дніпровського району міста Києва про перенос рішення апеляційного суду у зв`язку з перебуванням на відпочинку на Західній Україні з 29.01.2021 та про перенесення виконання рішення апеляційного суду на 17.02.2021. Наведені обставини позивач вважає поважними для невиконання судового рішення упродовж зазначеного періоду.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Отже, правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання боржником судового рішення у встановлений строк без поважних причин.

Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

Суд вважає, що обставини перебування на відпочинку поза межами міста, на які посилається позивач, не можуть бути визнаними судом об`єктивно непереборними обставинами, перешкодами, а також такими, що не залежали від волевиявлення боржника для виконання рішення у встановлений виконавцем строк, оскільки такі дії, дійсно, є прямим волевиявленням ОСОБА_1 .

Враховуючи недоведення позивачем існування причин та обставин, що дійсно унеможливлювали поза його волевиявленням виконання судового рішення, суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанов про накладення штрафу від 04.02.2021 і 11.02.2021.

Щодо решти постанов про накладення штрафу суд дійшов висновку про необхідність їх скасування з огляду прийняття таких державним виконавцем з перевищенням законодавчо встановленої компетенції з огляду на пріорітетність приписів положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

Також, за змістом наведених у позовній заяві пояснень суд встановив, що невиконання позивачем постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у період з 17.02.2021 по 21.07.2021 було обумовлено: складання позивачем власного акта про відсутність стягувача і державного виконавця 17.02.2021 у проміжок часу з 09:45 по 10:45 на місці виконання судового рішення; випадками, коли дитина не бажала спілкуватись з матір`ю (стягувачем); перебування за межами міста в дні, які визначені судовим рішенням, для побачень (в тому числі підчас перебування у відрядженні за власним бажанням); карантинні обмеження, запровадженні на території міста Київ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Третя особа заперечувала проти наведених доводів позивача, посилаючись на суперечність та недостовірність долучених ним до свого позову доказів в обгрунтування існування причин, що стали перешкодою для виконання боржником судового рішення.

Разом з тим, суд не вбачає у даному випадку необхідності для надання оцінки таким доводам (аргументам) учасників справи, оскільки суд встановив, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження у відношенні до позивача після фіксування у лютому двох випадків поспіль невиконання судового рішення та прийняття у зв`язку із цим відповідних постанов від 04.02.2021 і 11.02.2021, надалі також були прийнятті постанови про накладення штрафу від 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021. Такі дії суд розцінює як протиправні у силу їх суперечності вимогам ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, прийняття перелічених постанов державним виконавцем відбулося з перевищенням законодавчо наданих останньому повноважень, з порушенням права боржника у виконавчому провадженні та не з метою досягнення виконання судового рішення, та у зв`язку з чим, такі постанови підлягають скасуванню, як протиправні.

При цьому суд вважає, що висновок про прийняття постанов про накладення штрафу з перевищенням законодавчо визначених повноважень є вже достатньою підставою для їх скасування.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги наведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за результатом розгляду справи суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 цього ж Кодексу).

Предметом правової оцінки судом в межах цього адміністративного позову ОСОБА_1 виступали 20 постанов державного виконавця про накладення штрафу, якими до позивача за невиконання судового рішення були застосовані штрафи всього на суму 39 100,00 грн. Таким чином, заявлені позовні вимоги є вимогами майнового характеру.

Отже, за подання позовної заяви з урахуванням усіх заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що були розглянуті судом, позивач сплатитив 18 160,00 грн. (тобто, по 908 грн. за кожну із 20 оскаржуваних постанов про накладення штрафу).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних документів позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 18 160,00 грн.

Відтак, враховуючи розмір заявлених позовних вимог та обсяг їх задоволення судом за наслідком розгляду справи по суті, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по оплаті судового збору в сумі 16 344,00 грн.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 246, 250, 257 262, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про накладення штрафу на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 63929513 від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 02002, м.Київ, вул. Сверстюка Євгена, 15) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ,) судовий збір за подачу позовної заяви до суду у розмірі 16 344,00 грн. (шістнадцять тисяч триста сорок чотири гривні 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Панова Г. В.