Справа № 200/1207/23
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року справа №200/1207/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 р. у справі № 200/1207/23 (головуючий І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі відповідач), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчих провадженнях № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582 та стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 20000 грн. компенсації моральної шкоди.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчих провадженнях № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582 стосовно боржника - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що при виконанні судових рішень державний виконавець у виконавчих провадженнях № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582 допускає протиправну бездіяльність, оскільки повинен був вчинити вичерпний перелік дій, які передбачені, зокрема, ст.63 та ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», але не вчинив їх.

У зв`язку з бездіяльністю та не вжиттям певних дій у вказаних виконавчих провадженнях відповідачем допущене тривале невиконанням судових рішень, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути моральну шкоду у розмірі 20000грн.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, завданих тривалим невиконанням судових рішень щодо виплати перерахованих пенсійних виплат, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син - є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, а оскільки пенсійні виплати є для позивача і його родини єдиним засобом для існування, а оскільки відповідач повинен був вчинити певні дії щодо виконання цих судових рішень, але не вчинив їх, позивачу треба додавати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок погіршення стану здоров`я, нервових розладів та перевтомлення, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, враховуючи те, що він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, тому їм приходиться винаймати житло, сплачувати комунальні послуги, а тому він звернувся до суду з даним позовом, оскільки вказані пенсійні виплати які були стягнуті за рішеннями суду на його користь являються його майном в розумінні ст.1 Протоколу Конвенції основоположних прав та свобод людини.

Позивач вважає, що вказані вище обставини доводять факт завдання відповідачем моральної шкоди саме протиправною бездіяльністю відповідача, встановленою за результатами розгляду цієї справи, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з тривалим невиконанням рішень судів та не проведенням виплати заборгованості пенсійних виплат, у порушенні його життєвих планів та соціальної взаємодії, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен виходити, зокрема, з характеру страждань позивача, які він та його родина зазнає через неправомірні дії відповідача, їх тривалості, а також враховати стан його здоров`я та його родини, вимушені зміни в життєвих стосунках, тому керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає, що компенсація в сумі 20 0000 грн. буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

Враховуючи встановлені рішенням суду в цій справі обставин, які свідчать про протиправну бездіяльність відповідача, вказане свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.

Таким чином, позивач зауважує, що суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, не оцінив докази в їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та не надав їм оцінку і дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог без змін.

В обґрунтування зазначено, що виходячи із загальних засад доказування, позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що він повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, ділової репутації, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір.

Пункт 6.2 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Пункт 6.4 вищезазначених рекомендацій зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Усі надані вище пояснення, а також відсутність будь-яких доказів та обґрунтувань розміру моральної шкоди у 20 000,00 гривень, спростовують зазначену суму, та взагалі будь-яку компенсацію моральної шкоди у зв`язку з відсутністю її завдання.

Державний виконавець відділу у виконавчих провадженнях відповідно до Закону №1404-VIII вчинялися виконавчі дії та приймалися рішення (шляхом: винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, складення вимог державного виконавця, направлення заяв про заміну способу і порядку виконання до суду, за виконавчим провадженням № 63365002 винесено постанову про повернення виконавчого документу). При цьому, оскільки рішення судів було виконано лише в частині нарахування, а повне виконання рішення суду щодо виплати можливо після виділення коштів з державного бюджету на зазначені цілі та надходження їх на рахунки Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, тому у виконавця були відсутні правові підстави для притягнення боржника до відповідальності відповідно до статті 75 Закону №1404-VIII.

У зв`язку з чим виконання рішень судів у повному обсязі не пов`язане з протиправною бездіяльності державного виконавця.

На підставі вищевикладеного зазначає, що у виконавчих провадженнях № 63365002, №66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582 відсутня протиправна бездіяльність відділу, тому правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000,00грн відсутні.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Закон України «Про виконавче провадження» визначає чіткий порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення (всі виконавчі провадження, що зазначені у позові немайнового характеру), а саме:

У постанові від 31 травня 2021 року у справі № 560/594/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював висновок, згідно якого «застосування такого заходу реагування (розуміється накладення штрафу) є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Водночас, для накладення зазначеного штрафу, законодавство передбачає установлення невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення».

Верховний Суд України у своїх постановах (справи № 21-1044а15, № 21-2630а15,№ 21-5118а15, № 804/5081/13-а, 405/3663/13-а) неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Виконання рішення суду залежить не тільки від дій боржника, а й від здійснення відповідного фінансування (надходження до нього коштів від Пенсійного фонду України) присуджених за судовим рішенням пенсійних виплат.

Враховуючи, що виплата пенсії не проведена у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування, застосування заходів, визначених, ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, винесення постанови про накладення штрафу, є недоцільним.

З даним висновком погодився суд першої інстанції.

Отже не встановлено в чому саме полягає бездіяльність державного виконавця, якщо наразі заходи примусового виконання рішень немайнового характеру, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», є недоцільними. А інший порядок Законом України «Про виконавче провадження» виконання рішень немайнового характеру не встановлено.

Скаржник щодо тривалого не звернення до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, зазначає, що ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» не встановлено чіткого терміну для звернення виконавця до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, і це не входить до обов`язкових дій та заходів примусового характеру, які має здійснювати державний виконавець при виконанні рішень немайнового характеру.

Крім того, скаржник зауважує, що згідно з імперативними нормами адміністративного, цивільного та господарського судочинства прийняті судами рішення мають бути вмотивовані та спрямовані на реальний і ефективний захист прав позивачів. Тому, якщо на виконання до органу ДВС надійшло рішення зобов`язального характеру, у державного виконавця відсутні підстави піддавати його під сумнів, натомість він повинен виконувати таке рішення виключно у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом. Для того, щоб державний виконавець дійшов висновку про неможливість виконання рішення шляхом зобов`язання боржника вчинити певні дії, потрібен певний проміжок часу, оскільки на момент відкриття виконавчого провадження кошториси боржника вже були затверджені і для внесення в них відповідних змін та виділення додаткових коштів існує визначена законодавством процедура.

Державний виконавець у своїй відповіді від 21.03.2023 № 1899 на звернення позивача робив акцент на цьому та зазначав, що позивач має право відповідно до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» звернутися із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Проте із відповідною заявою позивач до відділу не звертався, а також інформація щодо звернення позивача до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення до відділу не надходила.

Також зазначає, що грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, які належать стягувачу, не є власністю Головного управління ПФУ, не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України.

Таким чином, оскільки виконання рішення суду залежить виключно від бюджетного фінансування, то його виконання можливо і у такий спосіб, як зобов`язання виплатити позивачу пенсію (здійснити виплату донарахованої суми пенсії), хоча за певних умов (належне фінансування). Зміна способу і порядку виконання судового рішення, у такому випадку, не може призвести до його фактичного виконання, оскільки така процесуальна дія не може вплинути на фінансування Державою витрат по виплаті пенсії позивачу. Від зміни способу виконання із зобов`язання на стягнення, у Головного управління ПФУ не з`являться кошти для фактичного виконання рішення суду.

Також скаржник щодо висновків суду в частині не перевірки державним виконавцем відсутності чи наявності фінансування боржника за рішеннями суду, зазначає, що з метою дотримання вимог діючого законодавств при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням.

Крім того, відповідь ПФУ надана посадовою особою, яка несе кримінальну відповідальність за надання неправдивих відомостей, тому підстав для додаткового підтвердження та перевірки не потребує.

Виконавчими документами вчинення дій щодо перевірки державним виконавцем факту надсилання запитів боржника та відповідей на них головного розпорядника коштів, як про те зазначає суд першої інстанції, не передбачено. Державний виконавець не може вийти за рамки виконавчого документу, Закону України «Про виконавче провадження», та не може вимагати того, що не передбачено виконавчим документом, а тим паче у головного розпорядника коштів, який не є боржником за виконавчими документами.

Тому дії державного виконавця із здійснення перевірок, направлення вимог, запитів, винесення штрафів тощо жодним чином не зможуть призвести до фактичного виконання рішення суду до того моменту, поки не буде здійснено фінансування цих виплат з Державного бюджету України у встановленому порядку.

Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду у відповідній частині залишити без змін.

В обґрунтування зазначено, що державний виконавець повинен був по всім шести виконавчим провадженням, не лише задовольнятися надісланням вимог та отриманням відповідей від боржника, а перевірити на підставі первинних документів боржника, чи дійсно вчинені та чи своєчасно дотримані норми Постанови ПФУ № 21-2 саме на виконання рішень щодо позивача, яка відповідь на запит боржника до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішеннями.

Отже, державний виконавець не пересвідчився, чи дійсно і своєчасно надсилав боржник запити на фінансування до головного розпорядника, та чи було відмовлено головним розпорядником коштів у виділенні додаткового фінансування для забезпечення виконання саме рішень суду стосовно позивача (стягувача) по спірним виконавчим провадженням, а тому суд дійшов висновку щодо задоволення позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчих провадженнях № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582.

Доказів протилежного відповідачем надано не було.

Відповідач, з метою перевірки твердження боржника з приводу відсутності фінансування на виконання рішень суду, повинен був перевірити дотримання ним вимог Постанови 21-2 та в разі виявлення відповідних порушень вжити заходів для своєчасного отримання боржником коштів на виконання рішень суду, але не зробив цього, чим фактично порушив вимоги Закону.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

У провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває на виконанні шість виконавчих проваджень, а саме № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582, в яких стягувачем є ОСОБА_1 (позивач у даній справі), боржником - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (третя особа у даній справі).

Так, у відповідача перебуває виконавче провадження № 63365002, за яким на примусовому виконанні відділу перебував виконавчий лист № 200/2802/20-а, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 07.10.2020, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату різниці між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії, без обмеження максимального розміру, ОСОБА_1 , починаючи з 01 січня 2016 року, на підставі довідки № 334лк від 29.09.2019 року, виданої Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Донецькій області, на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2018 року в справі № 219/9521/16- а, із зазначенням основних і додаткових видів грошового забезпечення в наступних розмірах: посадовий оклад 2500 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням майор міліції 2000 грн., надбавка за вислугу років 35% - 1575 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 63% - 3827, 25 грн., премія 48,6% - 4812, 50 грн., всього 14 714, 75 грн.

21.10.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

13.11.2020 на адресу відділу надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-0304-8-20805 від 09.11.2020 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 63365002, якою повідомлено, що здійснено перерахунок пенсії пенсіонеру ОСОБА_1 в розмірі 11599.65 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 6163.20 грн.) з 01.01.2016. Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 по справі №200/2802/20-а з урахуванням виплачених сум за період з 01.01.2016 по 31.10.2020 склала 330193.82 грн. Таким чином, виплата доплати пенсії за рішенням суду в сумі 323307.65 грн. буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

13.11.2020 на адресу боржника надіслано вимогу державного виконавця за вих. № 20166.

04.12.2020 за вхідним № 9724 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500/-0304-8/20805 аналогічно змісту з відповіддю божника № 0500-0304-8-20805 від 09.11.2020. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 15.12.2022 за вихідним 21638, 16.12.2022 за вихідним 22738, 27.03.2023 за вихідним 2150.

30.03.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своєму листі № 0500-0508-5/25732 повідомило, що здійснено перерахунок пенсії пенсіонеру ОСОБА_1 в розмірі 11599.65 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 6163.20 грн.) з 01.01.2016. Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 по справі №200/2802/20-а з урахуванням виплачених сум за період з 01.01.2016 по 31.10.2020 склала 330193.82 грн. Зараховано доплату за період з 23.09.2020 по 31.10.2020 у сумі 6886.17 грн. на картковий рахунок гр. ОСОБА_1 у листопаді 2020 року. Виплата доплати пенсії за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 по справі №200/2802/20-а, за період з 01.01.2016 по 22.09.2020 у загальній сумі 323307.65 грн. буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. З метою дотримання вимог діючого законодавств при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508- 5/25204 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі № 200/2802/20-а, заяву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка надійшла до суду 04.01.2022, про зміну способу і порядку виконання рішення задоволено та змінено спосіб і порядок виконання рішення суду від 03.07.2020 у справі № 200/2802/20-а в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити виплату різниці між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2016, встановивши новий спосіб і порядок виконання рішення: Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 різницю між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії за період з 01.01.2016 по 22.09.2020 у сумі 323307 (триста двадцять три тисячі триста сім) грн. 65 коп..

30.03.2023, керуючись п.9 частини першої статті 37 Закону України Про виконавче провадження та враховуючи ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі № 200/2802/20-а, відповідно до якої у органів державної виконавчої служби законом встановлена заборона щодо вжиття заходів примусового характеру, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та відповідно до статті 28 Закону України Про виконавче провадження надіслано сторонам виконавчого провадження.

Також, на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 200/1540/21-а, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 06.07.2021, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , врахувавши до складу грошового забезпечення, з якого була нарахована пенсія, суми індексації грошового забезпечення в розмірі 782, 81 грн., починаючи з 28.11.2019.

23.07.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

12.08.2021 на адресу відділу надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1609-5/47347 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 66187139, якою повідомлено, що боржником подано апеляційну скаргу та справа розглядається у суді апеляційної інстанції. 24.12.2021 на адресу боржника надіслано вимогу державного виконавця за вих. № 22593.

18.01.2022 на адресу відділу надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1808-8/9866 від 18.01.2022 № 66187139, якою повідомлено, що здійснено перерахунок пенсії гр. ОСОБА_1 в розмірі 5689,11 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 5630,40 грн.) з 28.11.2019. Нарахована сума індексації грошового забезпечення згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.05.2021 по справі № 200/1540/21-а за період з 28.11.2019 по 30.11.2019 склала 58,71 грн. Виплату індексації грошового забезпечення за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.05.2021 по справі № 200/1540/21-а, за період з 28.11.2019 по 30.11.2019 у сумі 58,71 грн. буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 15.12.2022 за вихідним 21436, 27.03.2023 за вихідним 21436.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїх відповідях № 0500-0508-8/6875 від 19.01.2023, № 0500-0508-5/25720 від 30.03.2023 на вимоги державного виконавця надано аналогічну інформацію попереднім відповідям на вимоги. Додаткова боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508-5/25206 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням.

03.04.2023 за вих. 2447 Відділ звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання даного рішення у справі, в якій просив суд змінити спосіб і порядок виконання рішення суду.

Також, на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 200/7255/21, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 03.12.2021, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок і виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 01.12.2019 на підставі оновленої довідки № 33/25-767 від 13.05.2021, виданої Державною установою Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області.

06.01.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

31.01.2022 на адресу відділу за вх. 866 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1609-8/17199 від 26.01.2022 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 680445580, якою повідомлено, що здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 в розмірі 12566,61 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 11666,25 грн.) з 01.12.2019 згідно довідки про розмір грошового забезпечення від 13.05.2021 №33/25-767. Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі №200/7255/21 з урахуванням виплачених сум за період з 01.12.2019 по 31.12.2021 склала 22509,00 грн. Виплата доплати пенсії за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі №200/7255/21, за період з 01.12.2019 по 31.12.2021 у загальній сумі 22509,00 грн. буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Додатково боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 07.12.2021 № 0500-1806-5/119656 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 15.12.2022 за вихідним 21140, 27.03.2023 за вихідним 2152.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїх відповідях № 0500-0309-8/5465 від 13.01.2022, № 0500-0508-5/25719 від 30.03.2023 на вимоги державного виконавця надано аналогічну інформацію попереднім відповідям на вимоги. Додатково боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508-5/25211 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням. 04.04.2023 за вих. 2456 відділ звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання даного рішення у справі.

Також, на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 200/1540/21-а, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 06.12.2021, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , врахувавши до складу грошового забезпечення, з якого була нарахована пенсія, суми індексації грошового забезпечення в розмірі 782, 81 грн., починаючи з 28.11.2019.

06.01.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

31.01.2022 на адресу відділу за вх. 867 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1609-8/17201 від 26.01.2022 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 68054234, якою повідомлено, що здійснено перерахунок пенсії гр. ОСОБА_1 в розмірі 5689,11 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 5630,40 грн.) з 28.11.2019. Нарахована сума індексації грошового забезпечення згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.05.2021 по справі № 200/1540/21-а за період з 28.11.2019 по 30.11.2019 склала 58,71 грн. Виплату індексації грошового забезпечення за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.05.2021 по справі № 200/1540/21-а, за період з 28.11.2019 по 30.11.2019 у сумі 58,71 грн. буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 15.12.2022 за вихідним 21198, 27.03.2023 за вихідним 2153.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїх відповідях № 0500-0508-8/5389 від 13.01.2022, № 0500-0508-8/25731 від 30.03.2023 на вимоги державного виконавця надано аналогічну інформацію попереднім відповідям на вимоги. Додатково боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508-5/25206 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням. 04.04.2023 за вих. 2459 відділ звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання даного рішення.

Також, на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 200/9940/21, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 13.01.2022, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі № 200/2802/20-а за період з 22.09.2020 по 31.10.2020.

24.01.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

23.05.2022 на адресу відділу за вх. 1670 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1808-8/37633 від 19.05.2022 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 68340662, якою повідомлено, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2021 по справі № 200/9940/21 нараховано ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22.09.2020 по 31.10.2020 у сумі 68,86 грн. Виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22.09.2020 по 31.10.2020 у сумі 68,86 грн. буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. 13.06.2022 на адресу боржника надіслано вимогу державного виконавця за вих. № 4009. 04.12.2020 за вхідним № 9724 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1808-8/41496 від 15.06.2022 аналогічного змісту з попередніми відповідями. Додатково боржником надісланий лист до ПФУ № 0500-1808-5/40574 від 09.06.2022 щодо запиту коштів на виконання рішення суду. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 13.06.2022 за № 4009 15.12.2022 за вихідним 20963, 27.03.2022 за вихідним 2154.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїх відповідях № 0500-1808-5/4057 від 09.06.2022, № 0500-1808-8/41496 від 16.06.2022, № 0500-05088/11508 від 07.02.2022, № 0500-0508-8/26214 від 31.03.2023 на вимоги державного виконавця надано аналогічну інформацію попереднім відповідям на вимоги. Додатково боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508-5/25212 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням. 03.04.2023 за вих. 2453 відділ звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Також, на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 200/13658/21, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 18.01.2022, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату до пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 01.07.2021 року щомісячну доплату в сумі 2000 грн., згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб.

03.02.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

22.02.2022 на адресу відділу за вх. 1510 надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1609-8/28657 від 15.02.2022 на постанову про відкриття виконавчого провадження № 68458582, якою повідомлено, що боржником подано апеляційну скаргу та справа розглядається у суді апеляційної інстанції. 29.08.2022 на адресу боржника надіслано вимогу державного виконавця за вих. № 1608. 08.09.2022 на адресу відділу надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-1609/8-53670 від 07.09.2022, якою повідомлено, що здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 в розмірі 16996.18 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 14996.18 грн.) з 01.07.2021 та встановлено щомісячну доплату в сумі 2000 грн., згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб. Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.12.2021 по справі № 200/13658/21 з урахуванням виплачених сум за період з 01.07.2021 по 30.06.2022 склала 24000,00 грн. Виплата доплати пенсії за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.12.2021 по справі № 200/13658/21, за період з 01.07.2021 по 30.06.2022 у загальній сумі 24000,00 грн. буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду на адресу боржника державним виконавцем надсилалися 28.08.2022 за № 1608, 15.12.2022 № 20983, 27.03.2023 № 2155.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїх відповідях № 0500-1609/8-53670 від 07.09.2022, № 0500-0309-8/5464 від 13.01.2023, № 0500- 0508-5/25734 від 30.0.2023 на вимоги державного виконавця надано аналогічну інформацію попереднім відповідям на вимоги. Додатково боржник зазначив, що з метою дотримання вимог діючого законодавства при реалізації рішень суду Головним управлінням в межах закріплених повноважень 28.03.2023 № 0500-0508-5/25212 направлено запит до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням. 03.04.2023 за вих. 2450 Відділ звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець повинен був по всім шести виконавчим провадженням, не лише задовольнятися надісланням вимог та отриманням відповідей від боржника, а перевірити на підставі первинних документів боржника, чи дійсно вчинені та чи своєчасно дотримані норми Постанови № 21-2 саме на виконання рішень щодо позивача, яка відповідь на запит боржника до Пенсійного фонду України, як до розпорядника коштів вищого рівня, щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішеннями.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення компенсації моральної шкоди суд виходив з того, що позивач не довів, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Суд не вбачив причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою, на яку посилається позивач та протиправною бездіяльністю відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404).

Статтею 1 Закону Закон № 1404 визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 2 Закону № 1404, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до п. 1 розділу IX «Виконання рішень немайнового характеру» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону.

Частиною 1 статті 5 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст.13 Закону №1404 встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За частиною 3 статті 18 Закону, Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 21) отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.4 статті 18 Закону, вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Залучення для проведення виконавчих дій працівників поліції здійснюється за вмотивованою постановою виконавця, яка надсилається керівнику територіального органу поліції за місцем проведення відповідної виконавчої дії. У залученні поліції для проведення виконавчих дій може бути відмовлено лише з підстав залучення особового складу даного територіального органу поліції до припинення групового порушення громадської безпеки і порядку чи масових заворушень, а також для подолання наслідків масштабних аварій чи інших масштабних надзвичайних ситуацій.

Відповідно до ч.1 статті 63 Закону № 1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина 2 статті 63 Закону № 1404).

Згідно з ч.1 ст. 75 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 статті 75 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно п. 1, 2 р. IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року N 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року N 2832/5), виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону.

У разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 75 Закону та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 74 Закону № 1404, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як вже зазначалось у провадженні відповідача перебуває на виконанні шість виконавчих проваджень, а саме № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582, в яких стягувачем є ОСОБА_1 (позивач у даній справі), боржником - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (третя особа у даній справі).

Зазначені судові рішення носять зобов`язальний характер та виконавчі листи видані на їх виконання.

Матеріали справи свідчать та не спростовується сторонами, що рішення суду не виконано в повному обсязі та виконавче провадження не закінчено.

Так, відповідно до ст. 8 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 7 розділу ІІ Постанови правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2 передбачено: за рахунок коштів Державного бюджету України здійснюються видатки, фінансування яких згідно із законодавством забезпечується за рахунок коштів державного бюджету. Видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень (далі - рішення суду), плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Відповідно до Розділу VII вказаної постанови передбачений порядок складання бюджетної документації Пенсійного фонду. Відповідно до п.5 даного розділу план доходів та видатків територіального органу (територіальних управління пенсійного фонду) не пізніше місячного терміну з дати затвердження бюджету Пенсійного фонду у двох примірниках підписується керівником структурного підрозділу Пенсійного фонду, відповідального за організацію бюджетного процесу, затверджується Головою правління Пенсійного фонду або його заступником відповідно до розподілу обов`язків між заступниками Голови правління, засвідчується гербовою печаткою із зазначенням дати. Один із примірників після затвердження надсилається територіальному органу для виконання.

Порядок внесення змін до бюджетної документації встановлений в Розділі VIII Постанови № 21-2, відповідно до п.3 якого пропозиції щодо внесення змін до помісячного розпису власних доходів, планів доходів і видатків територіальних органів, районних управлінь у межах річного обсягу подаються до Пенсійного фонду з необхідними обґрунтуваннями за формою, встановленою Пенсійним фондом. Пропозиції про внесення змін до кошторисів, планів асигнувань подаються Пенсійному фонду з відповідним обґрунтованим поясненням та розрахунками щодо доцільності здійснення перерозподілу між відповідними кодами економічної класифікації видатків, помісячним розподілом та в межах загального обсягу призначень. Проекти довідок змін та пояснення до них подаються Пенсійному фонду не пізніше 20 числа місяця, в якому необхідно внести зміни.

Суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів виконання умов Постанови боржником та надання на його виконання цих доказів відповідачу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем тривалий час після відкриття виконавчого провадження, не вчинялись жодних дій визначених Законом № 1404, з метою виконання рішення суду.

При цьому, надіслання за кожним виконавчим провадженням по запиту не може свідчити про вчинення відповідачем всіх дій спрямованих на забезпечення виконання судового рішення. Крім того, надісланні від боржника відповіді на запит державного виконався не містять документів в їх підтвердження (розрахунків, протоколів, довідок тощо).

Посилання відповідача на судові рішення Верховного Суду у справі № 560/594/20, Верховного Суду України у справах № 21-1044а15, № 21-2630а15,№ 21-5118а15, № 804/5081/13-а, 405/3663/13-а, є помилковим, оскільки обставини та підставі у вказаних рішеннях є відмінними від спірних правовідносин.

Суд не приймає посилання скаржника, щодо неможливості проведення будь яких виконавчих дій за виконавчими провадженнями у зв`язку з тим, що виплата пенсії не проведена у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування, недоцільним є застосування заходів, визначених, ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, винесення постанови про накладення штрафу, оскільки вказане є припущенням те не підтверджується об`єктивними доказами, наявними у відповідача.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 зазначено зокрема, що оскільки боржник самостійно не виконував рішень суду, а державний виконавець не вчиняв усіх необхідних виконавчих дій протягом двох років (до повернення виконавчого документа), суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій не допущено порушень, викладених у частинах 1, 4 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень. ВС також послався на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець діяв із порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа.

Таким чином суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що державний виконавець не пересвідчився, чи дійсно і своєчасно надсилав боржник запити на фінансування до головного розпорядника, та чи було відмовлено головним розпорядником коштів у виділенні додаткового фінансування для забезпечення виконання саме рішень суду стосовно позивача (стягувача) по виконавчим провадженням.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку в частині визнання протиправною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчих провадженнях № 63365002, № 66187139, № 68045580, № 68054234, № 68340662, № 68458582.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, завданих тривалим невиконанням судових рішень щодо виплати перерахованих пенсійних виплат, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син - є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, а оскільки пенсійні виплати є для позивача і його родини єдиним засобом для існування, відповідач повинен був вчинити певні дії щодо виконання цих судових рішень, позивачу треба додавати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок погіршення стану здоров`я, нервових розладів та перевтомлення, додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна діяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням дій та рішення, розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його виконавчих документів, порівняно з заявами інших громадян.

При цьому, як встановлено судами, відповідач тривалий час не вчиняв жодних дій щодо забезпечення примусового виконання судових рішень.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно.

Щодо розміру заподіяної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Проте, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 2000 грн.

Враховуючи зазначене, суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутній факт заподіяння моральної шкоди, але не бачить підстав для визначення її у більшому розмірі, ніж визначив 2000 грн. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що судове рішення суду підлягає скасуванню в цій частині внаслідок неправильного тлумачення норм законодавства з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в цій частині.

Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 р. у справі № 200/1207/23 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 р. у справі № 200/1207/23- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдара

І.Д. Компанієць