Справа № 360/1180/23
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/1180/23

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Тихонова І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Золотухіної Олени Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Національної поліції в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

02 жовтня 2023 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Золотухіної Олени Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Національної поліції в Сумській області (далі третя особа) з такими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 05.04.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту а статті 12 Закону 2262;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно пункту а статті 12 Закону 2262, з моменту отримання пакету документів з сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції у Сумській області, тобто з 31.03.2023 року.

В обґрунтування вимог зазначено, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2022 по справі № 360/1460/22 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Сумській області оформити та направити необхідні документи ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-ХІІ із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби з 21 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 7 листопада по 30 квітня 2018 року, протягом якого він брав участь у антитерористичній операції, на пільгових умовах із розрахунку один місяць служби за три місяці служби.

Позивач ОСОБА_1 після отримання вищезазначеної постанови звернувся до ГУ НП в Сумській області з заявою та пакетом документів для призначення пенсії.

Не отримавши офіційної відповіді про призначення пенсії, позивач через адвоката звернувся до ГУ ПФУ в Луганській області та ГУ НП в Сумській області з питанням про результати розгляду його документів для призначення пенсії та виконання вищезазначеної постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

20.09.2023 від ГУ ПФУ в Луганській області на електронну адресу адвоката Золотухіної І.В. була отримана відповідь на адвокатський запит, в якій, зокрема, зазначено що за розглядом матеріалів, направлених сектором з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Сумській області для призначення пенсії ОСОБА_1 , було винесено рішення від 05.04.2023 про відмову заявнику у призначенні пенсії за вислугу років за відсутністю необхідної календарної вислуги для призначення пенсії згідно пункту а статті 12 Закону 2262. Зазначене Рішення направлено до сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Сумській області листом від 06.04.2023 № 1200-0307-8/6646".

При цьому, позивач зазначив, що від ГУ НП в Сумській області відповідь на адвокатський запит станом на день звернення з цим позовом до суду не отримано. У зв`язку з вищевикладеним, позивач вимушений звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 09.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти задоволення позову заперечує та просить відмовити в задоволенні адміністративного позову, посилаючись на те, що відповідно до п. «а» статті 12 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» для призначення пенсії за вислугу років особам, які звільнились зі служби в період з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати, на день звільнення необхідно мати вислугу 25 календарних років і більше.

Відповідно до подання про призначення пенсії від 19.12.2022 №266/33/01-2022 та від 31.03.2023 №75/33/01-2023 та витягу з наказу від 06.01.2022 №7 о/с ОСОБА_1 на день звільнення 10.01.2022, вислуга років для призначення пенсії складає 31 рік 09 місяців 16 днів: календарна вислуга років 24 роки 04 місяці 28 днів, пільгова вислуга років 07 років 04 місяці 18 днів. Загальна тривалість вислуги у пільговому обрахуванні використовується при розрахунку розміру пенсії, а не для визначення права особи на той чи інший вид пенсії.

Наголосив, що протягом 2022 року до Постанови № 393 внесено декілька змін в частині обчислення календарної вислуги років при призначенні пенсії. Такі зміни відбулися на підставі Постанов Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 та від 07.09.2022 № 999, які набули законної сили на день звернення позивача із заявою до органу пенсійного фонду щодо переходу з одного виду пенсії на інший, а саме 11.11.2022. Тому при розгляді заяви ОСОБА_1 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повинне враховувати зміни у законодавстві на час звернення позивача із відповідною заявою.

Відповідач вважає, що не врахування позивачем змін та доповнень до Порядку №393, внесених Постановою КМУ № 119 від 16.02.2022 і які набрали чинності 19 лютого 2022 року і відповідно були чинними на час звернення із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно пункту а статті 12 Закону 2262, з моменту отримання пакету документів з сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції у Сумській області, тобто з 31.03.2023 року.

На підставі викладеного Головним управління було прийнято рішення відмовити позивачу у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідної календарної вислуги років, передбаченої пунктом «а» статті 12 Закону №2262.

Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких останнім зазначено, що на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2022 у справі № 360/1460/22 наявні у ГУНП в Сумській області документи для призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із зарахуванням до вислуги років для призначення пенсії часу проходження служби з 21.08.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 31.04.2018, протягом якого він брав участь у антитерористичній операції, на пільгових умовах із розрахунку один місяць служби за три місяці.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано на те, що Верховний Суд неодноразово робив висновок щодо наявності підстав застосування вислуги років у пільговому обчисленні для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, таку позицію викладено у постанові від 03.03.2021 по справі № 805/3923/18-а.

Також представник зазначила, що висновок відносно наявності у позивача права на призначення пенсії підтверджується постановою Першого апеляційного адміністративного суду по справі № 360/1460/22.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій, проходив службу у період з 11 серпня 1997 року по 06 листопада 2015 року в органах Міністерства внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року по 10 січня 2022 року в Національній поліції України, що підтверджується посвідченням від 23 вересня 2015 року серії НОМЕР_2 , виданим Головним управлінням МВС України у Луганській області, трудовою книжкою від 11 листопада 2010 року серії НОМЕР_3 , витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Сумській області по особовому складу від 06 січня 2022 року № 7 о/с.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Сумській області по особовому складу від 06 січня 2022 року № 7 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Сумській області, за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 10 січня 2022 року, стаж служби в поліції станом на 10 січня 2022 року складає - 24 роки 04 місяці 28 днів, з яких в органах внутрішніх справ - 18 років 02 місяці 25 днів, в Національній поліції України - 06 років 02 місяці 03 дні.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2022 по справі № 360/1460/22 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Сумській області оформити та направити необхідні документи ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон 2262) із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби з 21 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 7 листопада по 30 квітня 2018 року, протягом якого він брав участь у антитерористичній операції, на пільгових умовах із розрахунку один місяць служби за три місяці служби.

На виконання відповідної постанови ГУНП в Сумській області листом від 19.12.2022 №266/33/01-2022 та від 31.03.2023 №75/33/01-2023 направило Головному управлінню Пенсійного фонду України в Луганській області наявні документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Рішенням Головноого управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 05.04.2023 ( ОСОБА_1 ) відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років за відсутністю необхідної календарної вислуги для призначення пенсії згідно пункту «а» статті 12 Закону № 2262.

Рішенням встановлено, що відповідно до подання про призначення пенсії від 19.12.2022 №266/33/01-2022 та від 31.03.2023 №75/33/01-2023 та витягу з наказу від 06.01.2022 №7 о/с ОСОБА_1 на день звільнення 10.01.2022, вислуга років для призначення пенсії складає 31 рік 09 місяців 16 днів: календарна вислуга років 24 роки 04 місяці 28 днів, пільгова вислуга років 07 років 04 місяці 18 днів.

20.09.2023 від ГУ ПФУ в Луганській області на електронну адресу представника позивача була отримана відповідь на адвокатський запит, в якій, зокрема, зазначено, що за розглядом матеріалів, направлених сектором з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Сумській області для призначення пенсії ОСОБА_1 , було винесено рішення від 05.04.2023 про відмову заявнику у призначенні пенсії за вислугу років за відсутністю необхідної календарної вислуги для призначення пенсії згідно пункту а статті 12 Закону 2262. Зазначене рішення направлено до сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Сумській області листом від 06.04.2023 № 1200-0307-8/6646".

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону № 2262-XII встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Згідно п. «б» ст. 1-2 Закону № 2262-XII, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України та поліцейські.

Стаття 2 Закону № 2262-XII визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону № 2262-XII, заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 49 Закону № 2262-XII, пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.

Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Приписами п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-XII, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно ст. 17 Закону № 2262-XII, до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Відповідно до ст. 17-1 Закону № 2262-XII, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 зі змінами «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» чинній на момент звільнення позивача 10.01.2022 року (далі Постанова №393), установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах б-д, ж і з статті 1--2 такого Закону, до вислуги років зараховуються служба в органах внутрішніх справ на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Згідно п. 2-1 Постанови №393, для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Пункт 3 вищезгаданої Постанови визначає, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за три місяці час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Виходячи з суті адміністративного позову суд встановив, що спірним між сторонами є питання щодо застосування календарної чи пільгової вислуги років при її обчисленні органом Пенсійного фонду України для призначення позивачу цього виду пенсії.

Посилаючись на приписи ст. 12 Закону № 2262-XII, відповідач вважає, що підставою для призначення пенсії за вислугу років в даному випадку є 25 років і більше саме календарної вислуги.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 03.03.2021 по справі № 805/3923/18-а, якою вирішено спір у подібних правовідносинах, де колегія суддів дійшла висновку, що Законом N 2262-XII передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів.

Таким чином, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон N2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

В зазначеній постанові колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, оскільки цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Приймаючи висновок викладений у постанові від 03.03.2021 по справі № 805/3923/18-а Верховний Суд виходив з того, що редакція п. 3 Постанови №393 чинна на момент розгляду справи № 805/3923/18-а на відміну від ст. 12 Закону № 2262-XII передбачала можливість зарахування пільгової вислуги років до стажу для призначення пенсії за вислугу років, оскільки абз. 1 п. 3 Постанови №393 до внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» встановлював, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах […] час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів […], тож суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не було враховано приписи підзаконного нормативно-правового акту.

Проте, після прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», і ст. 12 Закону № 2262-XII, і Постанова №393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.

Відтак, виходячи з положень ст. 12 Закону № 2262-XII та пунктів 1 та 2-1 Постанови №393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а п. 3 Постанови №393 визначає, що певні періоди, зокрема час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.

Відтак, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» усунуто розбіжності між Законом № 2262-XII та Постановою №393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування на пільгових умовах позивачу часу проходження служби, протягом якого він брав участь в антитерористичній операції, до вислуги років для призначення пенсії, оскільки такий період враховується тільки для визначення розміру пенсії.

Аналогічний правовий висновок викладений щодо подібних правовідносин у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 200/4951/22, від 11 вересня 2023 року у справі № 480/4827/22, від 07 вересня 2023 року у справі №560/9478/22, від 15 вересня 2023 року у справі №380/10714/22, від 18 жовтня 2023 року у справі №360/17/23, від 14 листопада 2023 року у справі 600/3836/22а, який, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає застосуванню при вирішенні адміністративного спору в цій справі.

Поряд з цим, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2021 по справі № 805/3923/18-а, ґрунтуються на іншому правовому регулюванні, а тому не можуть бути враховані при розгляді цієї справи.

Отже необхідною умовою для призначення пенсії в спірних правовідносинах є наявність необхідної календарної вислуги років.

Враховуючи, що позивач звільнився з військової служби 10.01.2022 року і на день звільнення має вислугу 24 календарних роки замість необхідних 25 календарних років і більше, у відповідача були відсутні підстави для призначення пенсії, відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-XII.

Щодо висновків, викладених у постанові Першого апеляційного адміністративного суду по справі № 360/1460/22 від 05.12.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 1, п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (надалі Закон України № 1402-VIII), Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Верховний Суд: […] забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом […].

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду в постанові Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 виснувала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалюючи постанову від 02 листопада 2022 року № 140/6115/21 у п.п. 66-67, 71-76 здійснив тлумачення преюдиційності судових рішень, яка полягає у наступному.

«Загально прийнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Недотримання хоча б однієї умови робить неможливим для суду застосування преюдиції, що особливо важливо, коли у справі беруть участь нові сторони.

Преюдиційність відрізняється від поняття передсудність, яке означає можливість ініціювати особою вирішення спору в суді лише після отримання судового рішення в іншій, напряму пов`язаній справі, якщо того вимагає процесуальний закон.

Преюдиційність також відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).

На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики.

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Зі свого боку суд вважає за необхідне додати, що за загальним тлумаченням, прийнятим в юридичній науці, юридичні факти це конкретні життєві обставини, з якими правова норма пов`язує виникнення певних юридичних наслідків.

За вольовою ознакою юридичні факти поділяються на події та дії.

При цьому, під подіями слід розуміти обставини, що об`єктивно не залежать від волі і свідомості людини, а під діями факти, що залежать від волі людей (правомірні і неправомірні залежно від правової оцінки суб`єкта правозастосування).

Виходячи з системного аналізу викладених норм, а також висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що висновки суду у іншій справі в частині правової оцінки обставин не є обов`язковими для застосування іншим судом, на відміну від обставин справи (юридичних фактів) реально існуючих дій та подій, у зв`язку з якими виникли правовідносини.

Враховуючи викладене, при вирішенні адміністративного спору у справі № 360/1180/23 такими обставинами, що мають преюдиційне значення, згідно постанови Першого апеляційного адміністративного суду по справі № 360/1460/22 від 05.12.2022, є факти: звільнення позивача, участь позивача в проведення антитерористичної операції, тривалість календарної та пільгової вислуги років, відмова органу Національної поліції направити документи для призначення пенсії до органу Пенсійного фонду України.

Водночас, правова оцінка дій органу Національної поліції, які полягають у відмові направити документи для призначення пенсії до органу ПФУ, надана судом у справі № 360/1460/22, не є обов`язковою для суду при розгляді справи № 360/1180/23 щодо правомірності дій органу ПФУ стосовно відмови в призначенні пенсії за вислугу років.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надавши юридичну оцінку доводам сторін, перевіривши докази надані сторонами, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років позивачу є правомірним, прийнятим відповідно до законодавства та у межах, наданих законом повноважень.

З огляду на вищевикладене, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат щодо сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову адвоката Золотухіної Олени Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Національної поліції в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Тихонов