Справа № 320/27191/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Справа № 320/27191/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), у якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича, що виразились у винесенні постанови Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.06.2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

2. Визнати протиправною і скасувати постанову заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича від 26.06.2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що 13.01.2012 року відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції (зараз - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) було відкрито виконавче провадження №30595584, про що винесена відповідна постанова. Виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого листа № 2-184/11, виданого 22.06.2011 року Голосіївським районним судом м. Києва. Згідно постанови, боржником є ОСОБА_1 . АТ «УкрСиббанк» звернувся до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження та стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 391066,31 гривня. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення.

У зв`язку з викладеним, 25.12.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», якою було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Виконавчий лист № 2-184/11, виданий 22.06.2011 року Голосіївським районним судом м. Києва, більше жодного разу не пред`являвся до виконання.

26.06.2023 року Голосіївським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

Позивач вважає, що постанова Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.06.2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн. винесена не в порядку, не в строки та не в розмірі, визначеному чинним законодавством, а тому грубо порушує її права та інтереси і підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Так, позивач в обґрунтування позовних вимог зазначала, що стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн. не відповідає нормам законодавства, адже становить більше 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню (розмір боргу становив 391066,31 грн.). Крім того, вважала, що винесення оскаржуваної постанови через більше ніж 11 років після відкриття виконавчого провадження, та після фактичного його завершення у 2015 році не відповідає нормам законодавства у сфері виконавчого провадження та грубо порушує права та інтереси боржника.

За наслідками розгляду справи, позивач також просить суд здійснити розподіл судових витрат.

11.08.2023, ухвалою суду провадження у справі відкрито, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України, призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 17 серпня 2023 року о 11:00 год.

Також, вказаною ухвалою суду згідно ст. 77, 80 КАС України витребувано докази по справі від відповідача, а саме, завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №30595584 та запропоновано подати до суду відзив на позов.

17.08.2023, у зв`язку із неотриманням від відповідача на вимогу ухвали суду матеріалів виконавчого провадження №30595584, ухвалою суду витребувано від відповідача Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені матеріали виконавчого провадження №30595584 та призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 27 вересня 2023 року о 10:30 год.

Станом на 27.09.2023, відповідачем вимоги ухвали суду від 17.08.2023 не виконано, вказана ухвала суду отримана відповідачем належним чином, що підтверджується довідкою наявною у справі.

Відзив відповідач по справі не надіслав.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

29.11.2023, ухвалою суду, за наявними у справі документами, вирішено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, адміністративна справа вирішується судом у порядку письмового провадження за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

22.06.2011 Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий документ № 2-184/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 824 488,81 гривня та суми судового збору в розмірі 1700 гривень і витрат на ІТЗ розгляду справи в сумі 120 гривень.

В подальшому, ОСОБА_1 сплатила частину боргу в розмірі 438542,50 гривень, а в іншій частині рішення суду залишилось не виконаним, в зв`язку з чим АТ «УкрСиббанк» звернувся до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження та стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 391 066,31 гривні.

13.01.2012 старшим державним виконавцем ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Качурою Л.В. відкрито виконавче провадження № 30595584 на підставі виконавчого листа № 2-184/11 від 22.06.2011 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 829 608,81 гривні, хоча стягувач зазначав про часткове виконання рішення суду у поданій до виконавця заяві від 10.01.2012, часткову сплату боргу у розмірі 438 542,50 грн.

Зокрема, стягувачем ПАТ «УкрСиббанк» зазначено, що з боржника підлягає стягненню сума боргу у розмірі 391 066,31 грн.

Також, одночасно з відкриттям виконавчого провадження, державним виконавцем було накладено арешт на все майно, в межах суми боргу, з метою повного та своєчасного виконання рішення суду, що належить боржнику ОСОБА_1 .

25.12.2015 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києва було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 на підставі положень ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» в межах суми боргу в розмірі 829 608,81 гривня.

25.12.2015 державним виконавцем ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу в зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення та роз`яснено право стягувача повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строку, встановленого ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Станом на 25.12.2015 був чинний Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року зі змінами та доповненнями (далі Закон №606).

Вказаний Закон №606 втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі Закон №1404).

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва із позовною заявою до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №752/4436/18 позов ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту було задоволено, знято арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 , що накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 30595584, виданої 13.01.2012 Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №752/4436/18 встановлено, що «виходячи зі строку повернення виконавчого документа стягувачу, останній мав право пред`явити його до виконання до 25.12.2016, а тому посилання представника відповідача у відзиві на те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не закінчився, не є обґрунтованими.

Згідно інформації, наданої Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ, виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на виконанні не перебувають.

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на можливе порушення інтересів держави у разі скасування арешту, оскільки будь-яких доказів про наявність прийнятого державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору, що є перешкодою для скасування арешту, суду не надано».

На виконання вказаного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №752/4436/18, 18.08.2020 Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , що вбачається із наданої до справи вказаної постанови виконавця.

26.06.2023 Голосіївським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

З наявних у справі відомостей за виконавчим провадженням № 30595584 станом на 02.07.2023 вбачається, що 26.06.2023 Голосіївським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 369 грн.

26.06.2023 Голосіївським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про арешт коштів боржника за сумою звернення стягнення 912 939,68 грн.

29.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, без її затвердження.

Таким чином, предметом спору є дії та прийняті за наслідками рішення, у вигляді постанови заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича від 26.06.2023 про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн., у зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити протиправність чи законність дій та прийнятої спірної постанови, відповідність таких положенням ч. 2 ст. 2 КАС України із дотриманням принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою вказаної статті чинного кодексу адміністративно судочинства.

Вирішуючи спір суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII, у відповідній редакції) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

За ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед переліченого: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки, а також за ч. 3 ст. 18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, з урахуванням вказаного, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 № 1404-VIII).

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону 1404-VIII сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч. 4 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Згідно ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VIII боржник, серед іншого, зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Суд зазначає, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону - за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За п.5 ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення - постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди, та вказані постанови, мають бути винесені із дотримання положень законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (у відповідній редакції, далі - Закон №606-XIV) № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

За змістом частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 28 Закону № 606-ХІV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 частини першої статті 47 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Пунктом 1 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІV визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (частина третя статті 28 Закону № 606-ХІV).

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі (частина четверта статті 28 Закону № 606-ХІV).

Як убачається зі змісту постанови від 13.01.2012 відкрито виконавче провадження № 30595584 за виконавчим листом №2-184/11 виданого 22.06.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" грошові кошти 829 608,81 грн., боржнику для самостійного виконання виконавчого документу у цьому виконавчому провадженні встановлено 7-денний строк водночас повідомлено, що у разі невиконання рішення в наданий для самостійного виконання строк виконавчий документ буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з нього виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно, за відсутності самостійного виконання боржником постанови виконавця, такі обставини призвели до виникнення підстав для примусового виконання державним виконавцем виконавчого документу та стягнення з нього, поміж іншого, виконавчого збору та за нормами Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII.

Згідно ч. 1 та ч. 2, ч. 4 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно із частиною восьмою розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі Інструкція 512/5) про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

Отже, як приписами статті 27 Закону № 1404-VІІІ так і положеннями Інструкції №512/5 чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження та якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

При цьому, положення Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог, зокрема Закону № 1404-VІІІ, та такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так і в силу наведених вище положень Закону № 1404-VІІІ виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону № 1404-VІІІ, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Таким чином, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується "правомірна поведінка" державного виконавця.

Суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання та при цьому, суд зауважу вкотре, що такі дії мають бути вчинені державним виконавцем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Як встановлено в даній справі постановою заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича від 26.06.2023 постановлено до стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн., не зважаючи на те, що в поданій стягувачем заяві від 10.01.2012, останній вказував про те, що боржником частково сплачено борг у розмірі 438 542,50 грн. та з боржника підлягає стягненню борг в сумі 391 066,31 грн.

Суд в даній справі враховує та зазначає, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (постанова від 18 квітня 2018 року у справі № 761/11524/15-ц) та Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду (постанова від 15 лютого 2018 року у справі №910/1587/13) зазначили, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Крім того, під час розгляду справи №2540/3203/18 суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі стягнення виконавчого збору без реального стягнення суми боргу створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Тому стягнення виконавчого збору можливе лише у разі фактичного виконання виконавчого документа.

При касаційному перегляді справи Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року вважала вмотивованими висновки суду першої інстанції з огляду на те, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були:

1) фактичне виконання виконавчого документа;

2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

У постанові ВП ВС від 11 березня 2020 року по справі №2540/3203/18 наголошується, що виконавчий збір за своїм змістом є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Однак, під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №305595584 постановою від 13.01.2012 не визначено до стягнення виконавчий збір з дотриманням положень чинної на той ч. 1, ч. 3 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV, без відповідного врахування часткового погашення боргу боржником в розмірі 438 542,50 гривень відбулося поза межами виконавчого провадження.

Натомість, після відкриття виконавчого провадження №30595584 державним виконавцем не було вчинено жодних заходів примусового виконання рішення, які б привели до виконання рішення в повному обсязі, не зафіксовано самостійне виконання рішення суду боржником, не вчинено належні дії щодо забезпечення стягнення на користь стягувача решти боргу в розмірі 391 066,31 грн.

Відтак, жодна з умов, визначених Великою Палатою Верховного Суду для стягнення з боржника виконавчого збору, не дотримана, виконавцем порушено положення розділу ІІІ Інструкції 512/5, ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, що підтверджує протиправність дій державного виконавця по винесенню спірної постанови.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем установленого законодавством строку винесення спірної постанови, суд зазначає, що абзацом третім частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Враховуючи те, що судом встановлено порушення процедури відповідачем щодо винесення спірної постанови, суд враховує вказану позицію позивача як одну з підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору. Суд зауважує, що постановою від 25.12.2015 було повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку із відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону №606, постанови про стягнення виконавчого збору не було винесено, враховуючи визначене ст. 28 вказаного Закону право про стягнення такого незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом та вимог п. 3.7.1 Інструкції 512/5 у відповідній редакції.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відтак, позивач обґрунтував протиправність дій державного виконавця по винесенню спірної постанови від 26.06.2023 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн. та відповідач в свою чергу правом на доведення законності свої дій щодо винесення спірної постанови, правомірність та законність спірної постанови не скористався.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про невідповідність спірної постанови Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.06.2023 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн. вимогам ст. 2 КАС України.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах та системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню та у спосіб достатній для захисту встановлених порушених прав та інтересів позивача, а саме шляхом визнання протиправною та скасування постанови Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.06.2023 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

Решта доводів та тверджень по справі не впливають на висновки суду.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено за подання позовної заяви до суду судовий збір у сумі 2 147,20 грн., що за наслідками вирішення справи судом, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному розмірі.

Інших витрат по справі не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.06.2023 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні №30595584 у розмірі 82 960,88 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, 03022, м. Київ, вул. Юлії Здановської, 22/15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 2 147,20 грн. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання) суддею.

Суддя Войтович І.І.