Справа № 640/5516/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5516/21 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення вартості виплаченого відшкодування, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача у порядку зворотної вимоги (регресу) вартість виплаченого відшкодування у розмірі 559 128,24 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в порядку зворотної вимоги (регресу) вартість виплаченого відшкодування у розмірі 28 815,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апелянта мотивовані тим, що судом було неправильно застосовано до спірних правовідносин п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», адже не враховано факти неодноразового порушення відповідачем Правил дорожнього руху та вчинення ним умисних протиправних дій, внаслідок якого було заподіяно шкоду позивачу.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 12.01.2017 № 10 солдата ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Разом з тим, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 761/42834/18, яка набрала законної сили 14.12.2018, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення зазначеного адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 340,00 грн.

Із змісту вказаної постанови вбачається, що 30.10.2018 о 17 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , проїхав перехрестя бульвару Т. Шевченка та вулиці Дмитрівська на забороняючий сигнал світлофора та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Audi», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно зі ст. 124 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди виконував службові обов`язки, передбачені посадою, та, як зазначає позивач на технічно справному автомобілі, який належить Військовій частині НОМЕР_1 . Вказані обставини підтверджуються відомостями наряду на використання машин Військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2018, дорожнього листа № 19632 від 30.10.2018 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 28.04.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 у справі № 910/6311/19 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» суму збитків у розмірі 550865,26 грн та судовий збір у розмірі 8262,98 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 у справі № 910/6311/19 залишено без змін.

У свою чергу, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 20.11.2019 № 255 старшого сержанта ОСОБА_2 , звільненого відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.10.2019 №25 о/с у запас (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що 29.04.2020 за реєстраційним № 674 до Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява ПАТ «СК «Альфа Страхування» від 28.04.2020 № 1264/18 з пропозицією сплатити в добровільному порядку кошти, визначені рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 у справі № 910/6311/19.

Відповідно до платіжного доручення № 1572 від 04.05.2020 позивачем сплачено ПАТ «СК «Альфа Страхування» кошти у розмірі 550 865,26 грн в якості відшкодування шкоди в порядку регресу по справі № 910/6311/19.

Згідно платіжного доручення № 1571 від 04.05.2020 позивачем сплачено ПАТ «СК «Альфа Страхування» кошти у розмірі 8 262,98 грн в якості відшкодування судового збору по справі № 910/6311/19.

У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача в порядку зворотної вимоги (регресу) вартості виплаченого відшкодування у розмірі 559 128,24 грн.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не встановлено форму вини відповідача, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», обставин існування випадків, передбачених п. п. 2 - 4 ч. 1 ст. 6 указаного Закону матеріали справи не містять, а п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути застосований з огляду на те, що шкода завдана майну третьої особи, а не майну позивача. У зв`язку з цим, суд прийшов до висновку, що у спірному випадку має місце притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон; тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до ст. 2 Закону дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі - особи).

Підстави та умови притягнення до матеріальної відповідальності регламентовано статтею 3 указаного Закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 3 Закону підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

За правилами ч. 2 ст. 3 Закону умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 3 Закону).

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 3 Закону особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Статтею 4 Закону передбачено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2018 у справі №761/42834/18, яка набрала законної сили 14.12.2018, визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

У свою чергу рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 у справі № 910/6311/19, яке набрало законної сили 03.03.2020, визначено розмір завданої майну третьої особи шкоди - 550 865,26 грн (сума збитків) та 8 262,98 грн (сума судового збору).

Отже, згаданими судовими рішеннями встановлено наявність шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою, винність особи в завданні шкоди.

Викладене дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що у позивача не було необхідності призначати службове розслідування, адже такі висновки відповідають положеннями ч. 1 ст. 7, ч. 4 ст. 8 Закону.

Крім того, судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 12 Закону у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Як було встановлено раніше, ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 20.11.2019. Станом на цей день рішення про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності позивачем не було прийнято, а відтак відшкодування завданої шкоди здійснюється у судовому порядку.

За пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Розрізняючи види матеріальної відповідальності особи, законодавець визначає обмежену матеріальну відповідальність (ст. 5), повну та підвищену матеріальну відповідальність (ст. 6).

Відповідно до ст. 5 Закону особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність (ч. 1).

Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності (ч. 3).

Приписи ч. 1 ст. 6 Закону визначають випадки настання в особи повної матеріальної відповідальності, відповідно до якої особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, наявні у матеріалах справи документи не свідчать про існування обставин, передбачених п. п. 2 - 4 ч. 1 ст. 6 Закону, за яких у відповідача виникає повна матеріальна відповідальність.

Не належить застосовувати до спірних у цій справі правовідносин й п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону, адже письмове зобов`язання у розумінні цього пункту має стосуватися лише забезпечення цілісності майна та інших цінностей військової частини, переданих військовослужбовцю для зберігання або для інших цілей, а відтак не стосується випадків заподіяння військовослужбовцем шкоди майну третьої особи, розмір якої у подальшому було стягнуто з військової частини.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону, оскільки не врахував, що відповідач умисно проїхав на заборонний сигнал світлофора, а отже внаслідок його умисних протиправних дій було завдано шкоду майну, а також те, що його було вже неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Зміст згаданого вище п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону свідчить, що умовою, коли особа за цим пунктом несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, є виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Отже, з урахуванням встановлених у справі обставин та положень п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону, відповідача може бути притягнуто до повної матеріальної відповідальності у разі підтвердження його умисних протиправних дій.

У свою чергу матеріали справи свідчать, що постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 761/42834/18 не містить висновку про форму вини ОСОБА_1 , як обов`язкової суб`єктивної ознаки діяння (адміністративного правопорушення). Позивач службове розслідування не проводив, наказ про притягнення до матеріальної відповідальності не видавав. Будь-яких доказів на підтвердження обставин завдання позивачу шкоди саме внаслідок умисних протиправних дій відповідача Військовою частиною НОМЕР_1 не надано.

Доводи апелянта про те, що проїзд на заборонний сигнал світлофора є умисним правопорушенням, що свідчить про вчинення відповідачем умисних протиправних дій, судова колегія вважає помилковим, оскільки позивачем не обґрунтовано належними і допустимими доказами, що таке порушення Правил дорожнього руху було вчинено по-перше, умисно, по-друге, з метою заподіяння шкоди майну третьої особи.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє твердження Військової частини НОМЕР_1 про неврахування судом першої інстанції фактів неодноразового притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, адже, як було підкреслено вище, для визначення обсягу матеріальної відповідальності береться кожний окремий випадок, а не загальна характеристика особи.

Зважаючи на вищенаведене, оскільки позивач не надав доказів про те, що шкода військовій частині завдана внаслідок умисних протиправних дій відповідача, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності відсутні.

Разом з тим, оскільки матеріалами справи підтверджується шкода, завдана Військовій частині НОМЕР_1 , протиправна поведінка ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання службових обов`язків та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність підстав для притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності відповідно до ст. 5 Закону.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.

Оскільки наказ про притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності не приймався, а розмір шкоди визначено рішенням суду, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб для притягнення відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності слід визначати на день визначення розміру завданої шкоди рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 у справі № 910/6311/19.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що станом на 20.09.2019 відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 липня було визначено в сумі 2007 гривень, а не в сумі 1 921 гривень, який діяв з 1 січня по 30 червня 2019 року.

Таким чином, з урахуванням ч. 1 ст. 5 Закону, відповідач несе матеріальну відповідальність у розмірі не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, тобто не більше 30 105 грн (2 007 х 15), а не 28 815 грн, як помилково обрахував суд першої інстанції.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Враховуючи викладене у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвели до помилкового вирішення справи в частині суми належної до стягнення шкоди, а тому у відповідності до ст. 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні у резолютивній частині.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення вартості виплаченого відшкодування - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року - змінити шляхом заміни в абзаці другому його резолютивної частини суми з « 28 815,00 грн (двадцять вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять гривень)» на « 30 105 (тридцять тисяч сто п`ять) гривень 00 копійок».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.В. Карпушова