Справа № 120/17683/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

28 листопада 2023 р. Справа № 120/17683/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши заяву про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2023 року до Вінницького окружного адміністративного суду разом з позовною заявою надійшла заява ОСОБА_1 (далі заявник, позивач, ОСОБА_1 ) про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 ( далі - відповідач 1, командир військової частини), Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону ( далі - відповідач 2, ВМКЦ ЦР ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов"язання вчинити дії.

У поданій заяві позивач просить:

- зупинити дію індивідуального акту командира військової частини НОМЕР_2 , яким являється лист від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 ;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 невідкладно надати Військово - медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення, оформлене відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями» зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 № 458;

- заборонити Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, його посадовим та службовим особам вчиняти дії та бездіяльність направлених на створення перешкод у реалізації позивачем свого конституційного права на соціальний захист у будь-яких формах, включаючи перешкоджання солдату - добровольцю ОСОБА_1 в потраплянні у робочий час на територію Військово-медичного клінічного Центру Центрального регіону та унеможливлення у такий спосіб отримання ним необхідних йому медичної допомоги та адміністративних послуг у цьому військовому медичному закладі.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач вказав, що 23.11.2023 року він звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до суб`єктів владних повноважень - командир військової частини НОМЕР_1 та Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону з адміністративним позовом про визнання їхніх рішень, дій та бездіяльності протиправними і незаконними, зобов`язання вчинити дії. Як зазначає позивач, в позовній заяві ним наведені обставини і факти, які спричинили спірні правовідносини, а також зазначені підстави їх виникнення, наведені норми законодавства, якими, на думку позивача, врегульовуються ці спірні правовідносини. Зазначає, що з урахуванням предмету і підстав цього спору та наведених норм матеріального права позивач дійшов висновку про виникнення публічно-правового спору між ним та відповідачами з причин створення останніми своїми протиправними і незаконними діями та бездіяльністю реальних перешкод у забезпеченні державою соціального захисту позивача, вважає, що наведені обставини вказують на необхідність вирішення цього публічно-правового спору у судовому порядку і саме за правилами адміністративного судочинства.

В свою чергу, згідно з обгрунтуванням наведеним у позовній заяві, позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, що виразились у перешкоджанні отримання 03 листопада 2023 року медичної допомоги у державній медичній установі солдатом-добровольцем ОСОБА_1 .

Крім того, позивач вважає протиправними та незаконними дії суб`єкта владних повноважень командира військової частини НОМЕР_2 , які виразились у наданні ним листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 недостовірної інформації та такої, що не відповідає висновкам і рішенням Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22 про статус солдата-добровольця ОСОБА_1 та надання недостовірної інформації про обставини звільнення його зі служби 30.03.2022 року, а також у ненаданні відповідачем 1 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 №458.

Також позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо застосування останнім недостовірної інформації, наданої командиром військової частини НОМЕР_2 листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 при здійсненні ним повноважень від імені держави при забезпеченні соціального захисту солдата-добровольця ОСОБА_1 , щодо невиконання Військово-медичним клінічним центром Центрального регіону постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими від 29.08.2023 року та ухвали Верховного суду від 01.11.2023 року у справі № 120/3453/22, щодо несвоєчасного надання позивачу належним чином оформленої виписки із його медичної карти стаціонарного хворого, а також надання в подальшому такої у неналежно оформленому вигляді, щодо не надання у день виписки із травматологічного відділення листка непрацездатності, щодо не надання позивачу у день виписки медичних препаратів у асортименті та кількості, що передбачено медичними протоколами при встановленому щодо нього діагнозі.

Відтак позивач звернувся з позовною заявою від 23.11.2023 року до Вінницького окружного адміністративного суду заявивши відповідні позовні вимоги.

При цьому, заявник вказує, що предметом даної заяви про забезпечення адміністративного позову є зупинення дії індивідуального акту командира військової частини НОМЕР_2 , яким являється лист від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 , у якому міститься недостовірна інформація щодо позивача.

Позивач зазначає, що необхідність зупинення дії цього індивідуального акту, яким являється лист від 23.10.2023 року № 7048/7/5416, обумовлена тим, що він підпадає під ознаки п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України та має ознаки очевидної протиправності надання відповідачем 1 ВМКЦ ЦР завідомо недостовірної інформації про військовий статус позивача.

На думку заявника, ця очевидна невідповідність реального військового статусу позивача, як солдата-добровольця військової частини НОМЕР_2 вбачається за наслідками порівняння з статусом позивача зазначеному відповідачем 1 у своєму листі від 23.10.2023 року № 7048/7/5416. Також вказує, що недостовірність військового статусу позивача зазначеного відповідачем 1 у такому листі, як звільненої з військової служби особи, не відповідає висновкам та рішенням, які встановлені та прийняті постановою від 29.08.2023 року у справі №120/3453/22.

Позивач зазначає, що не зупинення дії індивідуального акту, яким являється лист від 23.10.2023 року № 7048/7/5416, до вирішення цієї справи по суті та набрання рішення у ній законної сили перешкоджає позивачу в реалізації свого конституційного права на невідкладний соціальний захист шляхом надання йому необхідної та невідкладної медичної допомоги саме у військовому медичному закладі, яким являється ВМКЦ ЦР і до якого 21.10.2023 року звернувся позивач у зв`язку з отриманою травмою кінцівки.

Також предметом даної заяви про забезпечення адміністративного позову є зобов`язання командиром військової частини НОМЕР_2 невідкладно надати ВМКЦ ЦР на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення, оформлене відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 № 458.

Позивач вказує, що необхідність зобов`язання командиром військової частини НОМЕР_2 невідкладно надати ВМКЦ ЦР направлення солдату ОСОБА_1 на продовження лікування обумовлена тим, що не вжиття судом таких заходів унеможливлює реалізацію позивачем свого конституційного права на невідкладний соціальний захист шляхом надання йому необхідної та невідкладної медичної допомоги саме у військовому медичному закладі, яким являється ВМКЦ ЦР і до якого 21.10.2023 року звернувся позивач у зв`язку з отриманою травмою кінцівки.

Наведені підстави вжиття забезпечення позову у вказаній формі, на думку позивача, відповідає умовам п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України, а тому є обгрунтованими і співмірними з позовними вимогами.

Окрім цього, позивач зазначає, що окремим предметом даної заяви про забезпечення адміністративного позову є заборона відповідачу 2, його посадовим та службовим особам вчиняти дії та бездіяльність направлених на створення перешкод у реалізації позивачем свого конституційного права на соціальний захист у будь-яких формах, включаючи перешкоджання солдату-добровольцю ОСОБА_1 в потраплянні у робочий час на територію Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та унеможливлення у такий спосіб отримання ним необхідних йому медичної допомоги та адміністративних послуг у цьому військовому медичному закладі.

Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову в цій частині заявник вказує, що необхідність запровадження зазначеної заборони відповідачу 2 та його посадовим та службовим особам обумовлена тим, що не вжиття судом таких заходів унеможливлює реалізацію позивачем свого конституційного права на невідкладний соціальний захист шляхом надання йому необхідної та невідкладної медичної допомоги саме у військовому медичному закладі, яким являється ВМКЦ ЦР і до якого 21.10.2023 року звернувся позивач у зв`язку з отриманою травмою кінцівки.

Заявник вказує, що наведені підстави вжиття забезпечення позову у вказаній формі підпадають умовам п. 1 ч. 2 ст. 150, п. 2 ч.1 ст. 151 КАС України, а тому є обгрунтованими і спів мірними з позовними вимогами.

При цьому позивач зазначає, що підставою для звернення з даною заявою є нагальна необхідність у подальшому та невідкладному лікуванні зламаної кінцівки з вказаним діагнозом саме в стаціонарних чи амбулаторних умовах Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, а не амбулаторно за місцем проживання.

Заявник вказує, що з викладених в заяві обставин вбачається, що в ситуації у якій зараз знаходиться заявник, він потребує передбаченого Конституцією та законодавством України соціального захисту, що передбачає надання невідкладної тимчасової правової охорони його прав та інтересів пов`язаних з забезпеченням його здоров`я, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили.

На переконання заявника позовні вимоги позивача та вимоги заявника щодо забезпечення позову є співмірними і не порушують інтересів інших осіб. Заявник переконаний, що вжиття судом вище зазначених заходів забезпечення позову не завдадуть третім особам, у тому числі відповідачу, жодних негативних наслідків. У той же час, заявник зазначає, що негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права та законного інтересу на продовження надання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, за захистом яких позивач звернувся до суду, є очевидними, бо пов`язані з його статусом солдата - добровольця встановленого у судовому порядку та з загрозою здоров`ю заявника з урахуванням реального фізичного його стану спричиненого важкою травмою кінцівки.

На переконання заявника, на необхідність, обґрунтованість та законність вжиття судом визначених заявником заходів забезпечення позову вказує очевидна наявність в оскаржуваних рішеннях, діях та бездіяльності відповідача ознак протиправності та порушення прав, свобод та інтересів позивача ОСОБА_1 такими рішеннями, діями та бездіяльністю, як однієї із підстав забезпечення позову про яку вказано у цій заяві.

На думку заявника, викладені ним у позовній заяві спірні правовідносини, що є основою адміністративного позову, беззаперечно вказують на необхідність забезпечення прав заявника (позивача) щодо продовження невідкладного надання йому медичної допомоги саме військовою медичною установою, з огляду на статус заявника, встановлений у судовому порядку, але, який протиправно не визнають відповідачі у справі командир в/ч НОМЕР_1 та ВМКЦ ЦР у справі та з огляду на встановлений йому медичний діагноз, саме до прийняття рішення судом у цій справі та набрання ним законної сили. В противному випадку, у разі не забезпечення судом права заявника (позивача) на продовження отримання ним медичної допомоги у військовому медичному закладі та права на безперешкодний його доступ до цього закладу з вказаною метою, негативно вплине на здоров`я заявника (позивача) та його інтереси з цим пов`язані.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд керується таким.

Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150 - 158 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види забезпечення позову під час здійснення адміністративного судочинства.

В свою чергу ст. 153 та 154 КАС України визначено порядок подання заяви про забезпечення позову та порядок її розгляду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Таким чином, вказана норма містить імперативну норму, згідно з якою заява про забезпечення позову має бути подана до того суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Беручи до уваги те, що матеріалів заяви достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Визначаючись щодо заяви про забезпечення позову, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч. 2 ст. 150 КАС України).

Надаючи оцінку аргументам заяви про забезпечення позову щодо очевидних ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та порушення прав, свобод або інтересів позивача таким рішенням, дією або бездіяльністю, а також щодо ймовірних наслідків для позивача, суд зазначає наступне.

Забезпечення позову - це надання заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 826/14951/18).

Відтак, у кожному випадку суд повинен надати оцінку характеру ймовірних наслідків оскаржуваного рішення (дій чи бездіяльності) відповідача і лише у виняткових випадках за клопотанням позивача чи з власної ініціативи постановити ухвалу про забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року в справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19).

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, наслідків заборони відповідачу приймати рішення чи здійснювати певні дії.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також у Постанові Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", роз`яснено, що розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Відтак, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної, реальної та невідворотної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи, та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Із позовної заяви встановлено, що позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, що виразились у перешкоджанні отримання 03 листопада 2023 року медичної допомоги у державній медичній установі солдатом-добровольцем ОСОБА_1 . Крім того, позивач вважає протиправними та незаконними дії суб`єкта владних повноважень командира військової частини НОМЕР_2 , які виразились у наданні ним листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 недостовірної інформації та такої, що не відповідає висновкам і рішенням Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22 про статус солдата-добровольця ОСОБА_1 та надання недостовірної інформації про обставини звільнення його зі служби 30.03.2022 року, а також у ненаданні відповідачем 1 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 №458.

Також позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо застосування останнім недостовірної інформації, наданої командиром військової частини НОМЕР_2 листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 при здійсненні ним повноважень від імені держави при забезпеченні соціального захисту солдата-добровольця ОСОБА_1 , щодо невиконання Військово-медичним клінічним центром Центрального регіону постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими від 29.08.2023 року та ухвали Верховного суду від 01.11.2023 року у справі № 120/3453/22, щодо несвоєчасного надання позивачу належним чином оформленої виписки із його медичної карти стаціонарного хворого, а також надання в подальшому такої у неналежно оформленому вигляді, щодо не надання у день виписки із травматологічного відділення листка непрацездатності, щодо не надання позивачу у день виписки медичних препаратів у асортименті та кількості, що передбачено медичними протоколами при встановленому щодо нього діагнозі.

При цьому ключовим мотивом оскарження вищезазначених рішень, дій (бездіяльності) відповідачів стало переконання позивача про відповідність його права та законного інтересу на продовження отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, з урахуванням його військового статусу як солдата добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України, та, з іншого боку, невизнання такого статусу відповідачами в справі.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач зіслався на існування очевидних ознак протиправності рішення, дій та бездіяльності відповідачів, що є предметом оскарження, а також на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Щодо очевидності ознак протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідачів та порушення прав, свобод або інтересів ОСОБА_1 такими, як однієї із підстав забезпечення позову про яку вказано у заяві, суд зазначає наступне.

Із урахуванням усталених правових висновків Верховного Суду релевантних із вказаним питанням, суд зазначає, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, застосування заходів забезпечення позову із цих підстав є можливим у разі, якщо оскаржене рішення чи дія явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі (висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 та від 11.01.2022 у справі № 640/18852/21).

Із тексту позовної заяви встановлено, що аргументи позивача про неправомірність оскаржуваних рішень, дій та бездіяльності відповідачів є тотожними тим мотивам, із посиланням на які позивач зазначає про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних дій, рішень та бездіяльності, а також про порушення ними його прав за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду. Вказані аргументи зводяться до доводів позивача про наявність у нього військового статусу як солдата добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України на момент звернення за медичною допомогою та, відповідно, наявність права на відповідний соціальний захист ( медичний ), і невизнання такого статусу відповідачами в справі.

Тобто, фактично в контексті наведених аргументів підлягає встановленню наявність або відсутність у позивача військового статусу на час виникнення спірних правовідносин між сторонами та надання оцінки рішенням, діям ( бездіяльності ) відповідачів через призму встановленого правового статусу позивача.

На переконання суду, підстави для висновків щодо цих питань, які є ключовими аргументами позову, на стадії розгляду заяви про забезпечення позову не є очевидними, потребують дослідження в ході розгляду справи. Тому суд критично оцінює обрану позивачем підставу забезпечення адміністративного позову, адже в іншому випадку втрачатиметься сенс подальшого судового провадження з огляду на наперед сформований висновок суду відносно основних доводів позову.

Суд зауважує, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, (заявник) позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Виходячи з вищенаведеного, суд констатує, що зазначене питання (наявності у позивача відповідного статусу на час виникнення спірних правовідносин ), яке є ключовим аргументом, як позовної заяви, так і заяви про забезпечення позову, може бути вирішено судом лише в ході розгляду справи по суті, за наслідком з`ясування доводів сторін, дослідження відповідних доказів, наданих всіма учасниками справи. І вже за наслідком його вирішення має бути надана оцінка оскаржуваним рішенням, діям ( бездіяльності ) відповідачів через призму встановленого правового статусу позивача.

Відносно аргументів про порушення прав та інтересів позивача оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, то безумовно такі рішення, дії чи бездіяльність відповідачів можуть мати певний несприятливий вплив на позивача, який є учасником цих правовідносин. Такі рішення, дії чи бездіяльність можуть мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, не у кожному випадку є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі (такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19 та від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18). За відсутності очевидних ознак протиправності оскарженої поведінки відповідачів, захист прав та інтересів є можливим у разі встановлення судом підстав для задоволення позовних вимог за результатом розгляду справи по суті, а не при вирішенні процесуального питання про забезпечення адміністративного позову.

Щодо ймовірного ускладнення виконання рішення суду чи унеможливлення його виконання без застосування заходів забезпечення позову суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вказаний стандарт доказування застосовується, в тому числі при розгляді заяв про забезпечення позову із тою особливістю, що обґрунтування необхідності застосування заходу повинно бути повно викладено у заяві.

Позивач посилаючись на ускладнення ефективного захисту чи поновлення його прав та інтересів за захистом яких він звернувся, зазначив про нагальну необхідність у подальшому та невідкладному лікуванні зламаної кінцівки з вказаним діагнозом саме в стаціонарних чи амбулаторних умовах Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, а не амбулаторно за місцем проживання.

При оцінці вказаних аргументів суд вважає, що такі ґрунтуються на припущеннях позивача, власних бажаннях та не доведені ним у встановленому процесуальним законом порядку, зокрема долученими до заяви про забезпечення позову документами.

В свою чергу, як вже було зазначено вище, наявність права на отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, і зокрема в Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, є предметом спору в цій справі.

При цьому, матеріали заяви не містять жодних належних доказів, які б свідчили про загрозу здоров`ю заявника, як він зазначає, з урахуванням його фізичного стану спричиненого травмою кінцівки, у разі не вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Відтак, суд вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на ймовірне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без застосування заходів забезпечення позову про які він просить.

Таким чином, здійснивши оцінку доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд доходить висновку, що подана заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з огляду на її необґрунтованість та безпідставність.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем в позовній заяві як одного з відповідачів визначено командира військової частини НОМЕР_1 . В той же час, як позовні вимоги, так і вимоги заяви про забезпечення позову у відповідній частині звернуті до командира військової частини НОМЕР_2 .

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна