Справа № 344/15596/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 344/15596/22 пров. № А/857/16237/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Ханащак С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Антоняком Т.М., час ухвалення рішення 11 год 07 хв у м. Івано-Франківську, повний текст судового рішення складено 10 серпня 2023 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, скасування рішення та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

14.12.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП, відповідач), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.07.2023 просив визнати протиправними дії відповідача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП, скасувати постанову серії ЕАР №6212815 від 26.11.2022 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу відносно нього, винесену інспектором Хмельовим Б.Г., а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору, а також відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.08.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції не надав оцінки його доводам та повністю погодився з доводами відповідача, не отримував пояснень від нього, а лише керувався показами свідків та запереченням відповідача, яка є зацікавленою особою. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча УПП було належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою серії ЕАР № 6212815 від 26.11.2022, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та накладено на адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

За змістом оспорюваної постанови, 26.11.2022 о 02 год 31 хв у м. Івано-Франківську по вул. Млинарська, 21 позивач керував транспортним засобом марки DACIA LOGAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , не користуючись при цьому обладнаними засобами пасивної безпеки (ременем безпеки), чим порушив вимоги п.2.3 в Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП. При цьому, інспектор патрульної поліції мав законні підстави для зупинки транспортного засобу, пред`явив законну та обґрунтовану вимогу щодо надання документів, передбачених законодавством, а також дотримався процедури та порядку складання адміністративних матеріалів. Доводи позивача та покази свідків не спростовують заперечень відповідача.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, що мають значення для справи, до яких суд прийшов з неповним їх з`ясуванням та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч.1, 2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Пунктом 1.3, 1.9 ПДР на учасників дорожнього руху покладено обов`язок знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 в ПДР визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), водій зобов`язаний користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Частиною п`ятою статті 121 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до матеріалів справи додано диск з відеозаписом, який в розумінні положень ст.251 КУпАП є належним доказом по справі.

Колегією суддів було здійснено перегляд вищевказаного відеозапису, з якого чітко видно, що працівник поліції зупинив транспортний засіб позивача у темну пору доби. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що з наданого суду відео неможливо встановити те, що позивач був не пристебнутий ременем безпеки. При цьому, відео не чітке і розмите. Більше того на відео, яке міститься на диску взагалі неможливо ідентифікувати транспортний засіб зображений на ньому, зокрема не видно державного номерного знаку. Лише після того, як відбулося спілкування працівника поліції з позивачем не з приводу обставин дотримання ним ПДР, працівник поліції, не повідомивши попереднього про причину зупинки транспортного засобу, розпочав із ОСОБА_1 спілкування, яке зовсім не стосувалося обставин порушення ним ПДР, зокрема, в частині дотримання вимог п.2.3 в. Лише після певних суперечностей, працівником поліції позивача було поставлено перед фактом про розгляд справи відносно нього за ч.5 ст.121 КУпАП. При цьому, без дотримання встановленої законом процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Тобто, відеозапис не відповідає фактичним обставинам викладеним в оспорюваній постанові. При цьому, не дотримано вимог ні КУпАП, ні Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1376 від 06.11.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 за №1496/27941 (далі - Інструкція №1376).

Крім того, під час розмови поліцейським зачіпалися теми, які стосувалися особистого життя сім`ї позивача, про його необізнаність про факт військової агресії рф в Україні, тобто тематика, яка взагалі не повинна стосуватися розгляду справи про адміністративне правопорушення в контексті спірного випадку.

Не встановивши факту порушення позивачем вимог п.2.3 в ПДР, не досягнувши під час розмови з ним певного розуміння, через деякий час працівник поліції прийняв рішення розглянути справу відносно нього за ч.5 ст.121 КУпАП.

На думку колегії суддів, вказане свідчить про те, що розгляд справи за ч.5 ст.121 КУпАП розпочався спонтанно, без роз`яснення із самого початку причин зупинки транспортного засобу та після певних суперечностей із позивачем. Подальші дії працівника поліції не нівелюють факту порушення ним процедури, оскільки на самому початку працівник поліції взагалі не згадував про факт порушення позивачем п.2.3 в ПДР.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних справах про їх протиправність покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами порушення позивачем вимог п.2.3 в ПДР, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.121 КУпАП.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявність підстав для її скасування.

Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, колегія суддів вважає, що заявлена вимога підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 по справі №464/3789/17, у якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження стосовно неї з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові від 27.11.2019 по справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п.51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п.54).

Частиною першою статті 18 Закону України Про національну поліцію на поліцейського покладено обов`язок неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва, а також поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до п.1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №1179 від 09.11.2016, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.12.2015 за №1576/29706 (далі - Правила етичної поведінки поліцейських), під час виконання службових обов`язків поліцейський, серед іншого, повинен професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами, поважати і не порушувати права та свободи людини, у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків, виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку, не допускати дискримінації в будь-якій формі, поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати, а також контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку.

Застосовуючи приведені вище норми матеріального права, враховуючи висновки Верховного Суду, в контексті обставин справи, що розглядається, а також дослідивши диск з відеозаписом, беручи до уваги описані вище обставини безпосереднього спілкування працівника поліції та позивача, колегія суддів вважає, що у даному випадку встановлено факт протиправної поведінки працівника поліції по відношенню до позивача, яка не узгоджується з положеннями та вимогами Закону України Про Національну поліцію, Інструкції №1376 та Правил етичної поведінки поліцейських.

Відтак, колегія суддів вважає встановленим факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

При цьому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити на рівні 1000,00 грн.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправними дій поліції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки за змістом ч.3 ст.286 КАС України, такі повноваження при розгляді справ, предметом яких є оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, процесуальним законом суду не надані.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, до яких суд дійшов з неповним їх з`ясуванням та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст.268, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2023 року по справі №344/15596/22 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, скасування рішення та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6212815 від 26 листопада 2022 року та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути з Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
У зв`язку із перебуванням судді Носа С.П. з 20.11.2023 по 24.11.2023 включно у відпустці та судді Шевчук С.М. з 27.11.2023 по 28.11.2023 включно у відпустці, повний текст постанови складений та підписаний повним складом суду 29.11.2023.