Справа № 120/17786/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

30 листопада 2023 р. Справа № 120/17786/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Війтівського ліцею Бершадської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

27.11.2023 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка подана в інтересах її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Війтівського ліцею Бершадської міської ради, за вимогами якої позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення педагогічної ради Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти, оформлене у вигляді Протоколу № 6 від 05.06.2023 в частині (пункт 7 Порядку денного) переведення ОСОБА_3 , учня 5 класу та ОСОБА_2 , учня 8 класу, на інституційну форму здобуття освіти;

- визнати протиправним та скасувати наказ Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти № 42-о від 05.06.2023 про результати роботи з учнями-екстернами Кошаринецької філії Війтівського ОЗ;

- зобов`язати Війтівський ліцей Бершадської міської ради перевести ОСОБА_2 , учня 9 класу та ОСОБА_3 , учня 6 класу на екстернатне навчання;

- визнати, що діти навчаються на екстернаті з поважних причин, навіть якщо не буде продовжено термін дії воєнного стану, у разі складання контрольних робіть на початковому рівні, не примушувати переходити на інституційну форму навчання;

- зобов`язати Війтівський ліцей Бершадської міської ради видавати контрольні роботи для виконання їх дітьми вдома, щоб уникнути психологічного тиску на дітей, надавати чіткий перелік запитань (завдань) з кожного предмету на початку навчального року;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є здобувачами освіти Кошаринецької філії Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти (наразі Війтівський ліцей Бершадської міської ради) та відповідно до Положення про індивідуальну форму здобуття повної загальної середньої освіти, затвердженої наказом МОН України від 12.01.2016 № 6 (в редакції наказу МОН України від 10.02.2021 № 160) та наказу відповідача від 13.09.2022 № 39-о «Про організацію екстернатного навчання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в 2022-2023 н.р.» навчалися у 2022-2023 навчальному році на екстернатній формі навчання і за результатами річного оцінювання діти були переведені до 6-го і 9-го класів відповідно.

В той же час 05.06.2023 відбулось засідання педагогічної ради Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти, на якому прийняте протокольне рішення про переведення дітей на інституційну форму здобуття освіти. Також 05.06.2023 директором Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти винесено наказ № 42-о про результати роботи з учнями-екстернами Кошаринецької філії Війтівського ОЗ, згідно якого було зараховано результати річного оцінювання учням-екстернам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і на підставі зазначеного вище рішення педагогічної ради навчального закладу від 05.06.2023 переведено таких дітей на інституційну форму здобуття освіти, так як при проведенні річного оцінювання було встановлено початковий рівень результатів навчання.

Позивач, як законний представник своїх неповнолітніх дітей, вважає, що оскаржуване рішення педагогічної ради від 05.06.2023 № 6 та наказ відповідача від 05.06.2023 №42-о є незаконними та прийнятими з порушенням вимог ст. 9 Закону України «Про освіту», ст. 14 Закону України «Про повну загальну середню освіту». Вказує на те, що переведення дітей на інституційну форму навчання призводить до порушення їх прав на належні та безпечні умови навчання. Відтак вважає, що саме на екстернатній формі навчання дітям буде безпечніше навчатися, позаяк їх перебування під час навчання в підвалах (бомбосховищах) викликає в неї реальні побоювання щодо спричинення погіршення здоров`я та психологічного стану дітей.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Визначаючись щодо належності розгляду даної позовної заяви за правилами адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач звернулась до адміністративного суду в інтересах своїх неповнолітніх дітей та оскаржує рішення освітнього закладу загальної середньої освіти: рішення педагогічної ради Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти, оформлене у вигляді Протоколу № 6 від 05.06.2023 в частині (пункт 7 Порядку денного) переведення ОСОБА_3 , учня 5 класу та ОСОБА_2 , учня 8 класу, на інституційну форму здобуття освіти та наказ директора Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти № 42-о від 05.06.2023 про результати роботи з учнями-екстернами Кошаринецької філії Війтівського ОЗ.

Тобто, спір у цій справі стосується визначення форми та порядку навчання дітей у закладі загальної середньої освіти.

Отже, за своєю природою відносини, які склалися між сторонами, пов`язані з наданням освітніх послуг.

При цьому, позивач у позовній заяві жодним чином не визначає належність даного спору як публічно-правового, а посилається виключно на загальні положення законодавства про освіту, за яким кожна особа має право на здобуття освіти, а держава, в свою чергу, має обов`язок забезпечувати таке право.

Однак, суд не погоджується з тим, що даний позов має розглядатись в порядку адміністративного судочинства, а сам спір має публічно - правовий характер, та зазначає наступне.

Як вже наголошувалось вище, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Відповідно до визначень, що містяться в частині першій статті 1 Закону України «Про освіту» заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність; суб`єкт освітньої діяльності - фізична або юридична особа (заклад освіти, підприємство, установа, організація, громадське об`єднання), що провадить освітню діяльність.

Як зазначено у статті 2 Закону України «Про освіту» законодавство України про освіту ґрунтується на Конституції України та складається із цього Закону, спеціальних законів, інших актів законодавства у сфері освіти і науки та міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим Законом, спеціальними законами та/або установчими документами, зокрема з питань, не врегульованих законодавством.

В той же час правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти визначає Закон України «Про повну загальну середню освіту».

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 цього Закону заклад загальної середньої освіти - юридична особа, основним видом діяльності якої є освітня діяльність, що провадиться на певному рівні (рівнях) повної загальної середньої освіти.

Отже із цього слідує, що відповідач як заклад загальної середньої освіти не є відповідним органом владних повноважень, що виконує публічно-владні управлінські функції, тобто не є суб`єктом владних повноважень.

Таким чином за суб`єктним складом осіб (позивач фізична особа, а відповідач юридична особа яка не є суб`єктом владних повноважень) даний спір уже не містить ознак публічно-правового спору.

Що ж до, власне, предмету (суті) самого спору, пов`язаного із оскарженням прийнятої відповідачем форми навчання для дітей позивача.

Так, порядок організації освітнього процесу визначається статтею 10 Закону України «Про повну загальну середню освіту» в частині четвертій якої зазначено, що структура і тривалість навчального року, навчального тижня, навчального дня, занять, відпочинку між ними, форми організації освітнього процесу визначаються педагогічною радою закладу освіти у межах часу, передбаченого освітньою програмою, відповідно до обсягу навчального навантаження, встановленого відповідним навчальним планом, та з урахуванням вікових особливостей, фізичного, психічного та інтелектуального розвитку дітей, особливостей регіону тощо.

Тобто, повноваження щодо визначення форми організації освітнього процесу відносяться до компетенції педагогічної ради закладу освіти.

Дійсно, положення пункту 9 частини першої статті 19 КАС України відносять до компетенції адміністративних судів спори щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Разом із тим суд вважає, що педагогічна рада закладу загальної середньої освіти (в даному випадку педагогічна рада Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти (Війтівського ліцею)) не відноситься до кола тих суб`єктів, рішення яких можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства на підставі згаданої вище процесуальної норми.

Так, відповідно до статуту Війтівського ліцею Бершадської міської ради (в новій редакції), затвердженого рішенням 29 сесії Бершадської міської ради 8 скликання 12.12.2022 № 980 (далі Статут), який розміщений в загальному доступі на офіційному сайті відповідача (https://wishkola.org.ua/uk/), Війтівський ліцей Бершадської міської ради є закладом загальної середньої освіти та належить до комунальної власності Бершадської міської територіальної громади, що забезпечує потреби громадян у здобутті повної загальної середньої освіти (п. 1.1 Статуту).

Згідно п. 1.9 цього Статуту Ліцей є закладом загальної середньої світи, що забезпечує здобуття профільної середньої освіти, базової середньої освіти, початкової освіти.

Порядок організації освітнього процесу регламентовано розділом ІІ Статуту. Зокрема, п. 2.7 Статуту визначає, що структура і тривалість навчального року, навчального тижня, навчального дня, занять, відпочинку між ними, форми організації освітнього процесу визначаються педагогічною радою ліцею у межах часу, передбаченого освітньою програмою, відповідно до обсягу навчального навантаження, встановленого відповідним навчальним планом, та з урахуванням вікових особливостей, фізичного, психічного та інтелектуального розвитку дітей, особливостей регіону тощо.

В той же час правовий статус педагогічної ради ліцею визначено розділом ІV Статуту «Управління Ліцеєм». Зокрема, пунктом 4.1 цього розділу Статуту визначено, що управління Ліцеєм, його філіями та іншими структурними підрозділами в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього Ліцею, здійснюють:

засновник та уповноважений ним орган;

директор Ліцею

педагогічна рада Ліцею;

вищий колегіальний орган громадського самоврядування закладу освіти.

Як зазначено в пунктах 4.22, 4.23 Статуту, педагогічна рада Ліцею є основним постійно діючим колегіальним органом управління закладу освіти, повноваження якої визначаються Законом України «Про повну загальну середню освіту», цим Статутом, Положенням про філію та Положенням про педагогічну раду.

Аналогічні приписи щодо визначення правового статуту педагогічної ради та її основних повноважень закріплено в статті 40 Закону України «Про повну загальну середню освіту». При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 40 цього Закону рішення педагогічної ради, прийняті в межах її повноважень, вводяться в дію наказами керівника закладу освіти та є обов`язковими до виконання всіма учасниками освітнього процесу у закладі освіти.

Отже, проаналізувавши правовий статус педагогічної ради Війтівського ліцею Бершадської міської ради та її основні повноваження щодо прийняття рішень в сфері забезпечення освітнього процесу навчального закладу, суд доходить висновку, що педагогічна рада є колегіальним органом управління цього навчального закладу, яка забезпечує здійснення організації освітнього процесу, та рішення якої вводяться в дію лише за наказами керівника цього навчального закладу.

Тобто, самі по собі рішення педагогічної ради Ліцею як і накази його керівника директора є рішеннями, що забезпечують внутрішньо організаційну діяльність навчального закладу та здійснення освітнього процесу виключно в межах цього закладу освіти. Відповідно, педагогічна рада чи керівник Ліцею не можуть бути віднесені до кола тих органів (суб`єктів владних повноважень), рішення яких згідно п. 9 ч. 1 ст. 19 КАС України можуть бути предметом спору в адміністративних судах.

Таким чином із цього слідує, що відповідач у справі - Війтівський ліцей Бершадської міської ради в особі своїх органів управління таких як педагогічна рада та директор Ліцею не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень КАС України та не виконує окремих владних управлінських функцій або делегованих повноважень під час винесення оскаржуваних рішень щодо переведення учнів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на інституційну форму здобуття освіти. А спірні правовідносини не стосуються спору щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб в розумінні п. 9 ч. 1 ст. 19 КАС України.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В даному випадку судом встановлено, що виходячи із змісту позовних вимог, позивачка прагне захистити цивільні права (права на освіту) своїх неповнолітніх дітей.

Тобто, заявлені у цій справі позовні вимоги щодо скасування рішення педагогічної ради Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти, яке оформлене у вигляді Протоколу № 6 від 05.06.2023 в частині переведення ОСОБА_3 , учня 5 класу та ОСОБА_2 , учня 8 класу, на інституційну форму здобуття освіти; скасування наказу директора Війтівського опорного закладу загальної середньої освіти № 42-о від 05.06.2023 про результати роботи з учнями-екстернами Кошаринецької філії Війтівського ОЗ як і наступні похідні позовні вимоги зобов`язального характеру щодо забезпечення навчання дітей є вимогами, спрямованими на захист цивільних прав таких осіб (права на освіту та забезпечення її здобуття), та в жодному разі не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Отже, оскільки спір у цій справі стосується приватноправових відносин - захист цивільних прав позивачки та її неповнолітніх дітей, в інтересах яких нею пред`явлений позов, тому такий спір має розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Приписи ж частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, - у порядку цивільного судочинства.

Правовий висновок про те, що спори за зверненням законного представника неповнолітніх дітей щодо оскарження дій та рішень закладу освіти, які пов`язані із проходженням такими дітьми навчального процесу в цьому закладі є приватно-правовими та мають розглядатися в порядку цивільного судочинства підтверджено також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 463/6961/18.

Положенням пункту 1 частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, оскільки даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити.

При цьому на виконання вимог ч. 6 ст. 170 КАС України суд роз`яснює позивачу, що зважаючи на характер спірних правовідносин, вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 170, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Війтівського ліцею Бершадської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович