Справа № 400/13127/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 р. № 400/13127/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач) про:

визнання протиправними дії відповідача щодо неврахування при перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі;

зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з моменту призначення, з 25.12.2010, із зарахуванням до стажу роботи на посаді календарного періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 24.11.1979 по 02.10.1981, половину строку навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1983 по 01.07.1987 у розмірі 8 % від суми суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язання відповідача здійснити позивачу, як судді у відставці, з врахуванням до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 24.11.1979 по 02.10.1981, половину строку навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1983 по 01.07.1987, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміру 56 % на 64 % від суми суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених сум, з 20.02.2020.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що станом на день призначення його суддею періоди проходження строкової військової служби і половина строку навчання у вищих навчальних закладах підлягали зарахуванню до суддівського стажу. Проте, відповідач протиправно не зарахував до стажу роботи на посаді судді вищенаведені періоди з дня призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці..

17.11.2023 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від 16.11.2023, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову та просив позовні вимоги в частині здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 25.12.2010 залишити без розгляду, в іншій частині відмовити. Відзив аргументовано тим, що:

чинним законодавством не передбачено здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням до стажу на посаді судді періодів проходження строкової військової служби та періодів навчання;

позовні вимоги щодо здійснення перерахунку довічного грошового утримання позивача з 25.12.2010 виходять за межі шестимісячного строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

26.10.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, встановленому статтею 263 КАС України.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, судді Березанського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , здійсненого територіальним управлінням ДСА в Миколаївській області, стаж служби у Збройних Силах позивача становить 01 рік 10 місяців 08 днів, а половина строку навчання в Харківському юридичному інституті 01 рік 11 місяців 00 днів.

Позивач з 25.12.2010 отримує щомісячне довічне грошове утримання судді, при призначені якого відповідачем було зараховано повних 23 роки суддівського стажу, а саме: періоди роботи слідчим з 22.12.1987 по 12.05.1997 (09 років 04 місяці 20 днів) та період роботи суддею з 14.05.1997 по 24.12.2010 (13 років 07 місяців 10 днів) (пункт 33 мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 08.09.2022 у справі № 400/3035/21).

08.09.2022 Верховний Суд ухвалив постанову у справі № 400/3035/21, який позовні вимоги позивача задовольнив частково, зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 28.01.2020 № 7/1-205/20, в розмір 56 % винагороди судді Березанського районного суду Миколаївської області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.

Водночас у пункті 42 мотивувальної частини вищенаведеної постанови Верховний Суд зазначив, що предметом розгляду у справі № 400/3035/21 не було зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних закладах, на юридичних факультетах навчальних закладів та календарних періодів проходження строкової служби.

21.05.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування до стажу роботи на посаді судді у відставці період проходження служби в Збройних Силах з 24.11.1979 по 02.10.1981 та час навчання у Харківському юридичному інституті (половина строку навчання) з 01.09.1983 по 01.07.1987.

У листі-відповіді від 04.06.2021 № 5676-5486/М-02/8-1400/21 відповідач зазначив, що за матеріалами пенсійної справи стаж роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання складає 13 років 7 місяців 10 днів (враховано з 14.05.1997 по 24.12.2010).

Вважаючи такі дії відповідача щодо неврахування при перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду проходження ним строкової військової служби і половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Спірні правовідносини стосовно стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного утримання, крім роботи на посадах суддів України, регулюються Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ (далі Закон № 2862-ХІІ), Указом Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», які були чинними на час обрання позивача суддею (14.05.1997) та / або набуття ним стажу роботи не менше 10 років безпосередньо на посаді судді, що відповідно до вказаних нормативних актів було умовою зарахування у зазначений вище стаж деяких інших періодів роботи та певного строку навчання, крім роботи на посадах суддів судів України.

Абзац другий частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХП зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 № 4015-ХП «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів» передбачав, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до другого речення частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08.06.1995 № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України», Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення.

Зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та втратив чинність із набранням чинності Конституцією України 28.06.1996.

Відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 106 Конституції України, Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Абзацом третім статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (чинна до 20.03.2008, тобто на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді) встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом другим пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом № 2862-XII; втратила чинність 01.01.2012) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частина перша статті 126 Конституції України визначає, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до частини шостої статті 48, пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (чинний з 03.08.2010 по 30.09.2016), частини сьомої статті 48, пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Також в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998, згідно з якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17.11.2010 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Ураховуючи викладене вище, суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент призначення (обрання) позивача на посаду, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Суд вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя під час розгляду заяви про відставку (прийняття рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 30.01.2020 у справі №592/3694/17 та від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21.

Водночас суд врахував, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) сформовано підхід, відповідно до якого засадничою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.11.1999 (заява № 28342/95) зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61).

Відповідно до правової позиції, сформованої в абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, правова передбачуваність та правова визначеність необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» від 13.12.2001 (заява № 45701/99) зазначено, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Отож, враховуючи вищенаведені рішення Конституційного Суду України та ЄСПЛ, частину третю статті 142 Закону № 2453-VI, статтю 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», Суд дійшов до висновку, що позивач мав законні очікування, що після звільнення його з посади судді за заявою про відставку йому постійно виплачуватиметься щомісячне довічне грошове утримання з урахуванням стажу роботи на посаді судді, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та періоду проходження строкової військової служби.

Тобто позивач очікував, що набуте на підставі чинного законодавства його право на щомісячне довічне грошове утримання не буде звужене відповідачем зазначеним вище чином.

Отже, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в армії є неправомірним.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що до стажу роботи позивача, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинні бути зараховані половина строку навчання на денному відділенні у Харківському юридичному інституті (01 рік 11 місяців) та строкова військова служба в Збройних Силах (01 рік 10 місяців 08 днів).

Відтак загальний стаж роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить відповідно до розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, судді Березанського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , здійсненого територіальним управлінням ДСА в Миколаївській області, 26 років 01 місяців 08 дні, включаючи половину строку навчання на денному відділенні у Харківському юридичному інституті (01 рік 11 місяців) та строкову військова служба в Збройних Силах (01 рік 10 місяців 08 днів).

Відтак щомісячне довічне грошове утримання позивача повинно йому виплачуватись відповідно до частини третьої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 64 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді:

кількість повних років на посаді понад 20 років становить 6 років (26 20 = 6);

50 % + 6 Х 2 % = 62 %.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 559/443/17 та від 09.11.2018 у справі № 713/1064/17.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання дій відповідача щодо неврахування при перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, а також зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 62 %, підлягають задоволенню.

Водночас позовні вимоги позивача щодо перерахунку і виплати йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 64 % є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки для отримання довічного грошового утримання в розмірі 64 % позивачу необхідно мати 27 повних років стажу на роботі судді, а він має лише 26 років.

Що стосується дотримання позивачем строків звернення до адміністративного суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 118 КАС України встановлено, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний висновок сформовано в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Оскільки довічне грошове утримання є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення довічного грошового утримання чи був здійснений його перерахунок, з яких складових воно складається, як обрахований та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Отже, з дня отримання виплати довічного грошового утримання особою, якій воно призначене, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати довічного грошового утримання, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй довічного грошового утримання звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 200/14891 (у первинній редакції та редакції згідно з постановою правління Пенсійного фонду України 09.02.2023 № 7-2), щомісячне довічне грошове утримання виплачується у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується щомісячне довічне грошове утримання, у грошовій формі, в установленому законодавством порядку.

Таким чином, довічне грошове утримання судді позивач отримує щомісячно, а тому про порушення свого права він мав бути обізнаний на кожне 25 число місяця, за який виплачується довічне грошове утримання судді.

З позовом до адміністративного суду позивач звернувся відповідно до накладної установи поштового зв`язку № 9760 18.10.2023, а отже з пропущенням шестимісячного строку звернення до суду в частині позовних вимог щодо здійснення перерахунку та виплати довічного грошового утримання судді за період з 25.12.2010 по 17.04.2023.

Заяви про поновлення пропущеного строку позивач до суду не подав, але у позовній заяві вказав на те, що з постанови Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 646/6250/17 вбачається, що в разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплати сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових може бути подано без обмеження будь-яким строком та незалежного від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

З цього приводу суд зазначає, що Верховний Суд прийшов до вищенаведеного правового висновку на підставі статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і стосувався строків звернення до адміністративного суду з позовами щодо призначення і виплати пенсій.

Однак, предметом розгляду у цій справі є довічне грошове утримання судді, яке регулюються Законом України «Про судоустрій і статус суддів України», а не пенсія, порядок виплати якої визначається Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відтак висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.04.2018 у справі № 646/6250/17, до цієї справи не підлягає застосуванню.

Оскільки про розмір виплати довічного утримання судді за квітень 2023 року позивач міг дізнатися лише 25.04.2023 (25 число місяця, за який виплачується довічне грошове утримання судді), тому позовні вимоги щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу довічного утримання судді за період з 01.04.2023 підлягають задоволенню, а за період з 25.12.2010 по 31.03.2023 залишенню без розгляду.

З огляду на вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 24.07.2023, що міститься в матеріалах справи, підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 1073,60 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо неврахування ОСОБА_1 при перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахуванням до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 24.11.1979 по 02.10.1981, половину строку навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1983 по 01.07.1987 в розмірі 62 % від суми суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених сум, з 01.04.2023.

4. Залишити без розгляду позов в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за період з 25.12.2010 по 31.03.2023.

5. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ) судовий збір у розмірі 1073 (Одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 29 листопада 2023 року