Справа № 260/3181/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3181/23 пров. № А/857/13218/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Плехановою З.Б. в порядку письмового провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила стягнути з ГУ ПФУ на її користь суму боргу по пенсії за період з 18.04.2020 по 30.06.2022 у розмірі 452091,76 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на виконанні в ГУ ПФУ знаходиться постанова Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №640/4067/21 від 01.02.2022, яким ГУ ПФУ було зобов`язано перерахувати та виплатити їй пенсію по втраті годувальника у розмірі 60% середньомісячного заробітку без обмеження максимальним розміром, починаючи з 18.04.2020, з урахуванням виплачених сум. На виконання вищевказаного рішення суду ГУ ПФУ 09.06.2022 повідомило стягувача, що рішення виконано, а саме : розмір пенсії з 18.04.2020 становить 34430,76 грн, виплату пенсії буде проведено в наступний плановий виплатний період, а нарахований борг за період з 18.04.2020 по 30.06.2022 в розмірі 452091,76 грн буде виплачено в межах бюджетних асигнувань. Серед іншого також посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. При цьому звертає увагу, що вона має право подати другий позов про майнове стягнення суми боргу з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.05.2022 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ із заявою, в якій просила встановити їй пенсію по втраті годувальника без обмеження її максимальним розміром 34430,76 грн, виплатити їй різницю між фактично виплаченими з 18.04.2020 сумами пенсії та сумами щомісячної її виплати без обмеження розміром.

09.06.2022 заступником начальника ГУ ПФУ позивачці було направлено лист, в якому зазначено, що рішення суду по справі №640/4067/21 виконано, а саме : розмір пенсії з 18.04.2020 становить 34430,76 грн, виплату пенсії буде проведено в наступний плановий виплатний період, а нарахований борг за період з 18.04.2020 по 30.06.2022 в розмірі 452091,76 грн буде виплачено в межах бюджетних асигнувань.

11.08.2022 Державна казначейська служба України (далі - ДКСУ) направила до ГУ ДКСУ в м. Києві за належністю заяву ОСОБА_1 від 26.07.2022 з оригіналом виконавчого листа від 24.05.2022.

05.01.2023 ОСОБА_1 звернулася із заявою до ДКСУ стосовно роз`яснення, в якому статусі перебуває борг у розмірі 452091,76 грн, коли буде виплачений та які дії вчиняє для цього Казначейство чи його територіальні органи.

Листом від 13.01.2023 ДКСУ роз`яснила позивачці, що службою виконуються рішення судів тільки шляхом стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка просить суд виконати рішення Шостого апеляційного суду шляхом стягнення суми, яка є боргом з боку пенсійного органу, що не входить до повноважень адміністративного суду, а оскільки позивачка не вказує про будь-які порушення її прав та інтересів з боку суб`єктів владних повноважень, а тому її вимоги не містять ознак публічно-правового спору.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.5 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/2003 від 30.01.2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9).

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частинами першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України.

Судом встановлено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2022 по справі №640/4067/21 було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.06.2021, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог та ухвалено нове судове рішення, яким визнано протиправним рішення ГУ ПФУ №2600-0306-8/178811 від 16.12.2020 в частині обмеження максимальним розміром пенсії по втраті годувальника, починаючи з 18.04.2020 та зобов`язано ГУ ПФУ перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника у розмірі 60% середньомісячного (чинного) заробітку померлого годувальника без обмеження максимальним розміром, починаючи з 18.04.2020, з урахуванням виплачених сум.

Згідно ч.1, 2 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02.06.2016, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України Про виконавче провадження, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, на думку колегії суддів, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення за іншим позовом, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.01.2019 по справі №686/23317/13-а.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду із адміністративним позовом у даній справі з позовними вимогами про стягнення з ГУ ПФУ заборгованості з пенсії за період з 18.04.2020 по 30.06.2022 у розмірі 452091,76 грн, позивачка фактично оскаржує дії пенсійного органу, що мали місце під час виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №640/4067/21 від 01.02.2022.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки за вказаним рішенням суду відкрито виконавче провадження, то питання, про які вказує заявниця у своїй заяві, підлягають вирішенню та перевірці державним виконавцем, в порядку та за допомогою заходів та засобів, які надані йому Законом України Про виконавче провадження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу заявниці на те, що вона вправі звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, якщо вважає що відповідачем прийнято протиправні рішення та/або допущено протиправні дії чи бездіяльність на виконання такого рішення суду, а не звернутися з окремим позовом.

За таких обставин, позивачка у даній справі обрала спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення в рамках Закону України Про виконавче провадження.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні даного позову, проте з помилковим застосуванням мотивів такої відмови.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Пунктом другим частини першої статті 315 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року по справі №260/3181/23 змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року по справі №260/3181/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук