Справа № 120/8362/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 листопада 2023 року

м. Київ

справа №120/8362/22

адміністративне провадження № К/990/34249/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 120/8362/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась в суд з позовною заявою до Вінницької обласної прокуратури (далі - відповідач), в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та виплати заробітної плати за період з 03 листопада 2021 року, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у червні 2022 року, виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язати провести нарахування та виплату частину заробітної плати (включаючи оплату часу відпустки за період з 02 листопада 2021 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", яка складає різницю між фактично отриманою з 03 листопада 2021 року по день винесення рішення заробітною платою, розрахованою у порядку та спосіб, що визначений ч. 2, 3-5, 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру", з відповідним відрахуванням, встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- стягнути частину недотриманої заробітної плати, а саме посадового окладу, щомісячної надбавки за вислугу років, визначених відповідно до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 03 листопада 2021 року по 30 вересня 2022 року у розмірі 426 853, 20 грн, допомоги на оздоровлення відповідно до положень статті 82 Закону України "Про прокуратуру" у сумі 41 063 грн та 41 063 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до положень ст. 83 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язати здійснювати подальше нарахування та виплату заробітної плати позивачу як прокурору Жмеринської місцевої прокуратури у порядок та спосіб, що визначений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" до моменту звільнення чи переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури;

- звернути рішення суду до негайного виконання.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, з підстав недотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Так, в ухвалі Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року скаржнику вказувалося про не доведення наявності підстав касаційного оскарження за пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України та підпунктами «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Стосовно пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначив, що Верховним Судом сформовано правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII із урахування Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, викладену, зокрема, у постанові від 14 липня 2022 року у справах № 160/13767/20 та № 240/1984/21, яка у подальшому підтримана у постановах від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21, від 09 серпня 2022 року у справі № 240/15182/21, від 11 серпня 2022 року у №120/3931/21-а, від 18 серпня 2022 року у справі № 200/2499/21-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 360/931/21, від 29 вересня 2022 року у справі № 160/3129/21.

Також, Верховний Суд зауважив, що всупереч вимогам пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник не зазначив ні самої постанови, ні підстав відступлення від правового висновку, викладеного у ній.

Крім того, Суд зазначив про безпідставність посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 911/4249/16, від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18 та у цій справі не є подібними.

10 листопада 2023 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 120/8362/22.

В уточненій касаційній скарзі скаржник змінила підстави касаційного оскарження та вказує, що цю касаційну скаргу подає на підставі пунктів 2, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, в обґрунтування підстав за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про необхідність відступлення від правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справах № 160/13767/20 та № 240/1984/21, яка у подальшому підтримана у постановах від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21, від 09 серпня 2022 року у справі № 240/15182/21, від 11 серпня 2022 року у №120/3931/21-а, від 18 серпня 2022 року у справі № 200/2499/21-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 360/931/21, від 29 вересня 2022 року у справі № 160/3129/21 щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахування Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури.

Суд звертає увагу на те, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

За доводами касаційної скарги стверджується про безпідставність застосування судами попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин приписів абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505.

На думку касатора, судами попередніх інстанцій мали б застосовуватися приписи статті частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахування Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Разом із тим, як установлено судами попередніх інстанцій позивач у 2020 році проходила атестацію прокурорів та відносно неї першою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) 23.11.2020 прийнято рішення № 2 про неуспішне проходження атестації. Після чого позивач не була звільнена відповідачем з огляду на те, що відсутні підстави для її звільнення, оскільки позивач має статус одинокої матері.

Урахувавши вказані обставини та сформовану Верховним Судом позицію у цій категорії спорів щодо застосування частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII та абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, викладену постановах від 14 липня 2022 року у справах № 160/13767/20 та № 240/1984/21, від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21, від 09 серпня 2022 року у справі № 240/15182/21, від 11 серпня 2022 року у №120/3931/21-а, від 18 серпня 2022 року у справі № 200/2499/21-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 360/931/21, від 29 вересня 2022 року у справі № 160/3129/21, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню відповідачем підлягали приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

У аспекті вказаних висновків скаржник указує, що Конституційним Судом України ухвалено Рішення від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023, за конституційною скаргою в тому числі і ОСОБА_1 , яким друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), а отже належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітної плати за період з 03.11.2021 по 25.08.2023 у відповідності до статті 81 Закону № 1697-VII.

Разом із тим, у наведених вище постановах Верховний Суд акцентував увагу на тому, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Так, частиною другою статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Приймаючи до уваги, що пунктом пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 визначено, що пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, який визнано неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, то дія цього підпункту втратила чинність 13 вересня 2023 року. Натомість спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати.

Як слідує із змісту оскаржуваних рішень оцінка обставин цієї справи із урахуванням Рішення від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 судами попередніх інстанцій не здійснювалася, позаяк позивач цим Рішенням підстави позову не обґрунтовувала а це Рішення ухвалене поза межами спірного періоду у цій справі.

Поруч із цим, доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із висновками суду касаційної інстанції у вказаних справах, які були застосовані судами попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин, що не може слугувати самостійним свідченням наявності підстав для відступу від висновків Верховного Суду у цій категорії спорів.

Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Колегія суддів зауважує, що Верховним Судом сформовано сталу та послідовну правову позицію щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII та абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури і касаційна скарга немістить доводів щодо неясності чи неузгодженості судової практики у вирішенні відповідних правовідносин.

За таких підстав, Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі скаржник також зазначає, що касаційну скаргу подано на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У частинах другій та третій статті 353 КАС України наведено перелік, в тому числі і обов`язкових підстав для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд у разі порушення норм процесуального права.

Разом із тим у касаційній скарзі відсутнє посилання на відповідні пункти частини другої, третьої статті 353 КАС України які є підставою касаційного оскарження та які, на думку скаржника, є підставою для скасування судових рішень у цій справі.

При цьому, вимогами касаційної скарги є не направлення справи на новий розгляд (як це передбачено статтею 353 КАС України), а скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, що передбачено статтею 351 КАС України.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з підставами касаційного оскарження судових рішень - пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо аргументів касаційної скарги про наявність підстав касаційного оскарження за підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, необхідно зазначити, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Також фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, скаржник не наводить жодних прикладів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі нормативних актів. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Саме лише посилання на випадок, зазначений у підпункті "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не свідчить про наявність належних обґрунтувань, за яких судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань у чому полягає її фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики для зазначення новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Суд уважає за необхідне зазначити, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним і воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами і цілями.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово роз`яснював, що умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 120/8362/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
В.М. Соколов А.Г. Загороднюк