Справа № 140/21558/23
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/21558/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною Головного управління Національної поліції у Волинській області стосовно не нарахування та не виплати йому при звільненні зі служби в поліції компенсацію за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 09 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2021 рік, 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 10 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік та 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік, а також не виплати в повному обсязі доплати відповідно до Постанови Кабміну України № 375 від 29 квітня 2020 року за період часу з лютого 2021 року по березень 2023 року (включно) та доплати за специфічні умови проходження служби в поліції згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції*" за період часу з лютого по жовтень 2021 року, включно; з грудня 2022 року по березень 2023 року, включно, зобов`язання Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачені при звільненні зі служби в поліції компенсацію за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 09 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2021 рік, 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 10 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік та 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік, а також доплату у відповідності до Постанови Кабміну України № 375 від 29 квітня 2020 року за період часу з лютого 2021 року по березень 2023 року (включно) та доплату за специфічні умови проходження служби в поліції згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" за період часу з лютого по жовтень 2021 року, включно; з грудня 2022 року по березень 2023 року, включно, стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 28 квітня 2023 року по день постановлення судом рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив службу у поліції. Наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області № 177 о/с від 28.04.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) позивач звільнений зі служби в поліції з 28 квітня 2023 року.

Проте, в день звільнення його зі служби в поліції відповідачем не був проведений з ним повний розрахунок при звільненні, а саме не було виплачено, грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток за 2021-2022 роки. Крім того позивачу не здійснено нарахування та виплату доплати до грошового забезпечення визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року "Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни" (надалі Постанова Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 року та Постанова № 375) за період часу з лютого 2021 року по березень 2023 року та доплати за специфічні умови проходження служби в поліції визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції'" (надалі постанова Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року та Постанова № 988) за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2021 року; грудень 2022 року, січень, лютий, березень 2023 року.

27 червня 2023 року позивач звернувся до ГУНП у Волинській області із заявою виплатити йому компенсацію за невикористані мною основні та додаткові оплачувані відпустки за 2021 та 2022 роки, здійснити нарахування та виплату доплати до грошового забезпечення визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року та доплати за специфічні умови проходження служби згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року за період часу, за який ці доплати йому не нараховувалися та не виплачувалися.

Листом від 10 липня 2023 року позивач повідомлено, що законних підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки (основні та додаткові оплачувані), та доплат визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року (доплати для поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) та Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року (за специфічні умови служби в поліції) не має.

Позивач зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" , він має право на отримання компенсації за невикористані у 2021-2022 роках дні основної і додаткової відпустки, та доплат визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року (доплати для поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) та Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року (за специфічні умови служби в поліції), а тому з врахуванням викладеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово .

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення і лише за основну відпустку. Грошова компенсація за невикористану як основну так і додаткову відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Отже, ГУНП у Волинській області позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2023 році в повному обсязі, тому позовна вимога є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Також зазначає, що фінансування на виплату додаткової доплати, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, здійснювалось за цільовою програмою фінансування КПКВ-1007070 «Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою корона вірусом SARS-CoV-2». На 2022 та 2023 роки така програма фінансування для ГУНГІ у Волинській області не затверджувалась. Таким чином, вказана позовна вимога ОСОБА_1 є необгрунтованою та не відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим не може бути задоволена.

Щодо доплати за специфічні умови проходження служби в поліції відповідач зазначає, що на підставі мотивованого подання ОСОБА_1 така надбавка була установлена та виплачувалась упродовж 2020 року та по 10 січня 2021 року, що підтверджується записами у розрахункових листах. У подальшому, у зв`язку з переведенням на іншу посаду, у період з січня по жовтень 2021 року подання щодо установлення позивачу надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції не надходило, тому така надбавка ОСОБА_1 не установлювалась та не виплачувалась. У жовтні 2021 року позивача призначено т.в.о. начальником сектору поліцейської діяльності №1 сел. .Локачі Володимирського РВП та на підставі відповідного подання наказом ГУНП в області від 25.10.2021 №392о/с ОСОБА_1 була установлена надбавка за специфічні умови проходження служби в розмірі 55%, яка виплачувалась до часу звільнення з посади (листопад 2022 року), за якою ця надбавка установлювалась. У листопаді 2022 року ОСОБА_1 переведений на посаду дільничного офіцера поліції Камінь-Каширського РВП, а з 1 березня2023 року переведений на посаду інспектора СРПП відділення поліції №1 (м.Нововолинськ) Володимирського РВП ГУТІП в області. За вказаними посадами з листопада 2022 року по квітень 2023 року подання щодо установлення йому надбавки за специфічні умови проходження служби не надходило, тому така надбавка позивачу не установлювалась та не виплачувалась. Нарахування грошового забезпечення поліцейським здійснюється межах граничного розміру грошового забезпечення за кожною посадою окремо залежно від спеціального звання та стажу служби. Тому, у випадках, коли надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції не установлювалась, нарахування га виплата грошового забезпечення здійснювалась в межах граничного розміру грошового забезпечення за посадою, при цьому сума надбавки компенсувалась збільшенням суми премії. У зв`язку із чим, дана позовна вимога не підлягає до задоволення так як є безпідставною.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно частково задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу у поліції. Наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області № 177 о/с від 28.04.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) позивач звільнений зі служби в поліції з 28 квітня 2023 року.

Проте, в день звільнення його зі служби в поліції відповідачем не був проведений з ним повний розрахунок при звільненні, а саме не було виплачено, грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток за 2021-2022 роки. Крім того позивачу не здійснено нарахування та виплату доплати до грошового забезпечення визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року "Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни" (надалі Постанова Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 року та Постанова № 375) за період часу з лютого 2021 року по березень 2023 року та доплати за специфічні умови проходження служби в поліції визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції'" (надалі постанова Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року та Постанова № 988) за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2021 року; грудень 2022 року, січень, лютий, березень 2023 року.

27 червня 2023 року позивач звернувся до ГУНП у Волинській області із заявою виплатити йому компенсацію за невикористані мною основні та додаткові оплачувані відпустки за 2021 та 2022 роки, здійснити нарахування та виплату доплати до грошового забезпечення визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року та доплати за специфічні умови проходження служби згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року за період часу, за який ці доплати йому не нараховувалися та не виплачувалися.

Листом від 10 липня 2023 року позивач повідомлено, що законних підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки (основні та додаткові оплачувані), та доплат визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року (доплати для поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) та Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року (за специфічні умови служби в поліції) не має.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року N 504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з статтею 4 Закону N 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням(статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону N 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон N 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону N 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону N 580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону N 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону N 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону N 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону N 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Положення Порядку N 260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку N 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу III Порядку N 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби.

При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону N 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону N 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону N 580-VIII і Порядку N 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону N 504/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону N 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з статтею 16-2 Закону від 05.11.1996 № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 05.11.2015 серії НОМЕР_1 та претендує на грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2021-2022 роки.

Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону від 22.10.1993 № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції за 2021 рік не використав 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки, 9 діб додаткової оплачуваної відпустки, за 2022 рік 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки, 10 діб додаткової оплачуваної відпустки.

Ураховуючи викладене, суд погоджується з позивачем про наявність у позивача права на отримання компенсації за усі дні невикористаної щорічної основної та додаткової відпусток за 2021-2022 роки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 160/10875/19, від 31 березня 2021 року у справі N 320/3843/20.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що при звільненні зі служби у поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2021-2022 роках основну та додаткову відпустки як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

З врахуванням викладеного зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо не виплати доплати визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року суд зазначає наступне.

Пунктом 1 Постанови КМУ від 29.04.2020 № 375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» установлено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї Постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) (пункт 2 Постанови № 375).

Згідно з пунктом 4 Постанови № 375 перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику. Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Відповідно до пункту 5 Постанови № 375 доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2020 № 485 "Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я" затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі - Порядок № 485).

У пункті 1 Порядку № 485 вказано, що цей Порядок визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: "Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками" (далі - бюджетні кошти).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (далі - органи системи МВС).

Абзацами першим та другим пункту 4 Порядку № 485 визначено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На виконання пункту 4 Постанови № 375 Міністерством внутрішніх справ України видано наказ від 03.06.2020 № 431 "Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину", яким визначено керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).

З аналізу вищевказаних норм права очевидно, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Позивач, ОСОБА_1 , в період з лютого 2021 року по березень 2023 року був поліцейським і приймав участь в забезпеченні життєдіяльності населення, зокрема шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину про це свідчать ті обставини, що в період з січня 2020 року по лютий 2021 року йому виплачувалася ця доплата, припинена виплата цієї доплати з причин відсутності асигнувань, що повідомляє відповідач в своєму листі.

Відповідно, позивач не втрачав права на отримання доплати визначеної Постановою № 375.

В свою чергу практикою Європейського суду з прав людини держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Відсутність бюджетних коштів не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

Таким чином не виплата позивачу при звільненні зі служби в поліції доплати визначеної Постановою № 375 за період часу з лютого 2021 року по березень 2023 року є протиправною, і необгрунтованою.

Щодо не виплати доплати визначеної Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року (за специфічні умови служби в поліції)

Пунктом першим Постанови № 988 визначено, що грошове забезпечення, зокрема, поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 1 пункту 4 Постанови № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення, установлювати надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції в озмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби.

У відповідності до вимог пункту 6 Розділу І Порядку № 260_підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення (пункт 7 розділ І Порядку №260).

У пункті 4 розділу II Порядку №260 визначено, що надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції поліцейським виплачується в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби.

Нарахування грошового забезпечення поліцейським Національної поліції здійснюється в межах граничних розмірів грошового забезпечення, визначених за кожною посадою залежно від стажу служби та спеціального звання, на підставі яких здійснюється розрахунок фонду грошового забезпечення, який виділяється для ГУНП в області на відповідний місяць. Граничний розмір грошового забезпечення досягається шляхом нарахування посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за стаж служби та премії.

Розмір надбавки встановлюється кожному поліцейському індивідуально залежно від специфіки умов проходження служби (успішне виконання повноважень, якість, складність, обсяг та важливість виконуваних завдань, залучення до розробки проектів нормативно- правових актів тощо) на підставі мотивованого подання керівника структурного підрозділу відповідного органу поліції та оголошується наказом по особовому складу.

Виплата надбавки проводиться на підставі наказу про її встановлення з дня, зазначеного в наказі, у разі відсутності дати - з дня підписання наказу.

Позивач, ОСОБА_1 під час служби в поліції отримував доплату за специфічні умови служби в поліції, в тому числі: з січня 2020 року по січень 3021 року включно, з листопада по грудень 2021 року включно та з січня по листопад 2022 року включно. Відповідно не втрачав цього права і в період часу з лютого по жовтень (включно) 2021 року; з грудня 2022 року по березень 2023 року включно.

З огляду на викладене позбавлення його права на доплату до грошового забезпечення за специфічні умови служби в поліції, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року і не нарахування та невиплата цієї доплати в період часу з лютого по жовтень (включно) 2021 року; з грудня 2022 року по березень 2023 року включно є протиправним і не обґрунтованим.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

З врахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що дана позовна вимога є передчасною, оскільки на даний час предметом спору є невиплата компенсації за невикористані дні відпустки, та доплати відповідно до постанови КМУ №375 від 29.04.2020 та за специфічні умови проходження служби в поліції.

Щодо понесених витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пункті 269 Рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як вбачається із доданих письмових доказів, згідно договору про надання правової допомоги від 09.06.2023, детального опису наданих послуг, акту прийняття - передачі наданих послу7 від 02.07.2023, квитанції від 13.06.2023 ОСОБА_1 сплатив адвокату Вічинюку А.А. кошти в загальній сумі 8000,00 грн. на оплату правової допомоги.

З акта наданих послуг від 02.07.2023 слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом Вічинюком А.А. на суму 8000,00 грн. включають: вивчення наданих документів та надання консультацій - 600 грн., зібрання доказів, адвокатські запити 1400 грн. складання позовної заяви - 5000 грн., формування додатків до позовної заяви - 1000 грн.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18.

Крім того, як встановлено частинами другою, третьою статті 30 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, ціни позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, судова практика даної категорії справ загальновідома, суті виконаних послуг, зокрема, що робота з клієнтом з приводу подання адвокатських запитів, вивчення документів та надання консультацій, зібрання доказів, формування додатків до позовної заяви охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 8000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг.

Суд вказує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за підготовку та складання позовної заяви явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 3000,00 грн., а решту витрат повинен понести позивач.

Керуючись статтями 243, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції компенсацію за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 09 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2021 рік, 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 10 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік та 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік, а також не виплати в повному обсязі доплати відповідно до Постанови Кабміну України № 375 від 29 квітня 2020 року за період з лютого 2021 року по березень 2023 року (включно) та доплати за специфічні умови проходження служби в поліції згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" за період з лютого по жовтень 2021 року, включно; з грудня 2022 року по березень 2023 року, включно.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачені при звільненні зі служби в поліції компенсацію за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, 09 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2021 рік, 30 днів основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, 10 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік та 14 днів додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік, а також доплату у відповідності до Постанови Кабміну України № 375 від 29 квітня 2020 року за період з лютого 2021 року по березень 2023 року (включно) та доплату за специфічні умови проходження служби в поліції згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 01.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" за період з лютого по жовтень 2021 року, включно; з грудня 2022 року по березень 2023 року, включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Волинській області (43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 11, ).

Суддя В.Д. Ковальчук