Справа № 160/24064/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

27 листопада 2023 року Справа 160/24064/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Златіна С.В.

за участі секретаря судового засідання Дивнич Д.І,

представника позивача Палій О.С., Щербина Є.М.

представника відповідача Борисенко А.О.

представника третьої особи Гетьманенко О.П., Цешинська А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Головного управління Національної поліції у Донецькій області та клопотання Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області про залишення позовної заяви без розгляду та клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення з позовом до суду у справі № 160/24064/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Національної поліції у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 22.11.2023 року просить

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 14.07.2023 року № 458 о/с (із змінами внесеними наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 17.07.2023 року № 463 о/с) в частині переведення позивача до ГУ НП у Донецькій області, звільнивши з посади начальника сектору кримінальної поліції відділення поліції № 1 Павлоградського районного відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області;

поновити позивача на посаді начальника сектору кримінальної поліції відділення поліції № 1 Павлоградського районного відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з 14.07.2023 року.

Ухвалою суду від 20.09.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подали клопотання про залишення позовної заяви без розгляду через пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду. Клопотання обгрунтовано тим, що позивач довідався про існування оскаржуваного наказу 17.07.2023 року під час ознайомлення з наказом ГУ НП у Донецькій області від 17.07.2023 року № 298 о/с. Окрім того, позивач у позовній заяві вказує про те, що йому надійшло повідомлення на телефон, яке містило копію витягу з оскаржуваного наказу. Таким чином, позивач довідався про існування оскаржуваного наказу 17.07.2023 року, а з позовом до суду звернувся лише 19.09.2023 року. Відповідач вказує, що позивач ознайомлений з оскаржуваний наказом під розпис саме 15.07.2023 року.

Позивач подав письмові пояснення, у яких зазначає про те, що не отримував оскаржуваний наказ та не ознайомлювався з ним. Оскільки відповідач вніс зміни до наказу від 14.07.2023 року № 458 о/с наказом від 17.07.2023 року № 463 о/с, то позивач вважає саме наказ від 14.07.2023 року № 458 о/с таким, що втратив чинність, а діючим є саме наказ від 14.07.2023 року № 458 о/с (із змінами).

Також позивач повідомив суду про те, що позивач перебував на лікарняному у період з 18.07.2023 року по 17.10.2023 року, що підтверджується копіями медичних висновків про тимчасову непрацездатність.

Позивач у судовому засіданні просить суд відмовити у задоволенні клопотань відповідача та третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду та зазначає про не пропущення строку звернення з позовом до суду, однак якщо суд дійде до висновку про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, то позивач просить суд поновити цей строк.

Відповідач у судовому засіданні підтримав свою клопотання про залишення позовну без розгляду.

Третя особа у судовому засіданні клопотала про залишення позову без розгляду та повідомила про те. що не вважає перебування позивача на лікарняному поважною причиною пропуску строку звернення з позовом до суду, оскільки позов подав представник позивача, а не сам позивач.

Розглянувши клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, клопотання позивача про поновлення строку звернення з позовом до суду, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд встановив наступне.

Згідно вимог ч.5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, чинне законодавство України, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлено досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17рп/2011 визнано, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційний прав на судовий захист і доступ до правосуддя.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Також практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Позивач звернувся з позовом до суду 19.09.2023 року.

Позивач ознайомився з наказом від 14.07.2023 року № 458 о/с 15.07.2023 року, що підтверджується його підписом на обороті копії даного наказу, який міститься у матеріалах справи.

Також судом встановлено, що відповідач наказом від 17.07.2023 року № 463 о/с вніс зміни до наказу від 14.07.2023 року № 458 о/с в частині даних позивача: преміювання, щорічна основна та додаткова відпустки. З наказом від 17.07.2023 року № 463 о/с позивач був ознайомлений лише під час розгляду справи у суді 15.11.2023 року. Відповідач не надав суду належних доказів ознайомлення позивача з наказом від 17.07.2023 року № 463 о/с раніше ніж 15.11.2023 року.

Також судом під час розгляду справи встановлено, що позивач перебував на лікарняному у період з 18.07.2023 року по 17.10.2023 року, що підтверджується копіями медичних висновків про тимчасову непрацездатність.

Суд зазначає, що хвороба є поважною причиною пропуску строку звернення з позовом до суду.

Враховуючи право на звернення до суду, передбачене ч.1 ст. 5 КАС України, застосовуючи правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, суд вважає за необхідне визнати поважною причину пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду та необхідність його поновлення та відмовити у задоволення клопотань відповідача та третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. 121, 240, 256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення з позовом до суду - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення з позовом до суду з даним позовом.

Відмовити у задоволенні клопотань Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області та Головного управління Національної поліції у Донецькій області про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя С.В. Златін