Справа № 140/24784/23
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/24784/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, наказу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1), Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі Волинський ОТЦК та СП, відповідач 2) про визнання незаконними та скасування рішення Волинського ОТЦК та СП в особі об`єднаної житлової комісії про надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї житла для постійного проживання, серед виділених 37 квартир у м. Луцьку, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та відповідного наказу начальника Волинського ОТЦК та СП, яким затверджено це рішення та рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 16.11.2022 за № 122 про погодження надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї, житла для постійного проживання, серед виділених 37 квартир у м. Луцьку, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнання незаконним та скасування ордеру на вселення до трикімнатної квартири для постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , який виданий Луцькою міською радою ОСОБА_2 та членам його сім`ї; зобов`язання Волинського ОТЦК та СП надати квартиру, а Міністерства оборони України погодити надання квартири, а саме: АДРЕСА_1 , яку надано ОСОБА_2 , іншому черговику, який перебуває на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, надання житлових приміщень для постійного проживання, перед ОСОБА_2 , та який є першим у відповідній черзі на отримання вищевказаної конкретної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача включено до списку позачергової черги, як військовослужбовця, який перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та який має вислугу на військовій службі 20 років і більше. Так, з серпня місяця 2021 року для розподілу серед військовослужбовців Луцького гарнізону, які потребують забезпечення житлом для постійного проживання виділено 37 квартир державного житлового фонду (для постійною проживання) на АДРЕСА_2 .

Позивач вказує, що з відповіді Міністерства оборони України від 30.06.2023 за №370/2/4788 йому стало відомо, що згідно протоколу засідання Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України від 16.11.2022 №122 погоджено рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання ОСОБА_2 в складі сім`ї з чотирьох осіб трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно затвердженого 04.11.2022 начальником Луцького гарнізону Списку надання житлової площі для постійного проживання, хоча у списку черговиків Луцького гарнізону ОСОБА_3 взагалі відсутній, що в свою чергу вказує на прийняття об`єднаною житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідного рішення про надання останньому даного житла.

Згідно отриманої інформації від виконавчого комітету Луцької міської ради, встановлено, що саме на двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 видано ордер на вселення. Отже, після отримання 30.06.2023 інформації від Міністерства оборони України за №370/2/4788 встановлено, що ордер на вселення до трикімнатної квартири за АДРЕСА_1 отримав саме ОСОБА_2 .

На думку позивача, об`єднаною житловою комісією Волинського ОТЦК та СП при прийнятті рішення про надання ОСОБА_2 житлової площі для постійного проживання, зокрема, трикімнатної квартири за АДРЕСА_1 та Комісією з контролю при погодженні даного рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 порушено основоположні вимоги чинного законодавства України щодо надання, розпорядження квартирами державного житлового фонду та засад запобігання та протидії дискримінації в Україні. Зокрема, ними порушено вимоги щодо надання житла військовослужбовцям, в яких наявна вислуга на військовій службі 20 років і більше; необхідності перебування військовослужбовця та членів його сім`ї на обліку у об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ; видача квартири згідно черговості (номер у відповідній черзі), та погодження одним черговикам надання житла, і відмов іншим черговикам з тих самих підстав (при відсутності вислуги років 20 і більше, одним надають житла, а іншим відмовляють, що є дискримінацією).

Відтак, надання ОСОБА_2 житла для постійного проживання порушує право усіх осіб, які перебувають у позачерговій черзі та у загальній черзі, та які мають право на отримання житла, оскільки були раніше поставлені на облік, ніж останній.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 відмовлено у відкритті провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування ордеру на вселення до трикімнатної квартири для постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , який виданий Луцькою міською радою ОСОБА_2 та членам його сім`ї.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 позовну заяву в решті позовних вимог прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву від 06.10.2023 Волинський ОТЦК та СП позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.126-131). В обґрунтування цієї позиції вказав, що ОСОБА_2 (інваліду війни ІІІ групи) та членам його сім`ї було надано квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 47, 4 кв.м, загальною площею 79, 7 кв.м, про що вказано в пункті 2.2.1.2 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №9 від 08.09.2022, який затверджений наказом начальника Волинського ОТЦК та СП від 08.09.2022 року №227агд.

Після цього, житлова справа гр. ОСОБА_2 разом з його поновленими документами була надіслана для перевірки до КЕВ м. Володимир та надана для погодження Комісії з контролю, яка є єдиним органом, до повноважень якого входить прийняття рішення стосовно погодження/не погодження надання житла для постійного проживання від МОУ. Комісією з контролю було погоджено надання житла для постійного проживання ОСОБА_2 про що зазначено в протоколі №122 від 16.11.2022.

Зазначає, що позивачем було введено суд в оману відносно не перебування ОСОБА_2 на квартирному обліку, оскільки такі відомості не відповідають дійсності. Зокрема, відповідач 2 вказує, що ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку з 15.04.2003 в списках загальної черги, а з 23.12.2023 в списках позачергової черги, про що зазначено в списку надання житлової площі, який міститься в додатках до позовної заяви та підтверджується витягом з протоколу №5 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2003 (додаток 3). Крім того, полковник ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІІ групи та отримав вогнепальне поранення лівої гомілки пов`язане з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми (додаток №4), висновком ВЛК (додаток 5), копією посвідчення інваліда війни (додаток №6). У зв`язку із цим, ОСОБА_2 набув право на забезпечення житлом протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, як це передбачено абз.2 пункту 14 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Серед 37 квартир, наданих для розподілу в Луцькому гарнізоні, 5 квартир було виділено для забезпечення військовослужбовців, які мають пільгу, передбачену п.3 постанови КМУ від 03.08.2006 №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та користуються правом на позачергове забезпечення житлом протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Також відповідач 2 зауважує, що стосовно позивача також було прийнято рішення про надання йому житла для постійного проживання, яке не погоджене Комісією з контролю. Дане рішення позивач оскаржує в порядку адміністративного судочинства.

Вказує на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження підстав для звернення до суду, в частині обґрунтування того, в чому саме полягає порушення його прав оскаржуваним рішенням.

З наведених підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відповіді на відзив відповідача 2 позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не спростував його аргументів щодо суті позовних вимог. Зокрема, позивач вважає, що відповідачі, приймаючи рішення про незаконне надання погодження ОСОБА_2 житла для постійного проживання в порушення встановлених вимог Конституції України та чинного законодавства України, порушили його права та права інших черговиків Луцького гарнізону на отримання житла для постійного проживання.

Ухвалою суду від 17.10.2023 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 .

У відзиві на позовну заяву від 29.09.2023 представник відповідача 1 (а.с. 94-96) позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що КАС України передбачає, що право на звернення до суду з оскарженням дії держави має лише особа, чиї права безпосередньо порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Більше того, в позовній заяві необхідно обґрунтувати порушення прав позивача або застосування до нього нормативно-правового акту, чи належність до правовідносин, у яких застосовується оскаржений акт. Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи. Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин з розподілу спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , передбачених в оскаржуваному протоколі Комісії з контролю, рішенні об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , то вказані рішення не породжують для позивача права на захист.

У відповіді на відзив Міністерства оборони України позивач вказав, що не погоджується з доводами відповідача 1, оскільки вважає, що надання ОСОБА_2 квартири стосується як його прав, так і прав усіх черговиків ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У поясненнях щодо позову третя особа ОСОБА_2 вказав, що він законно отримав квартиру АДРЕСА_1 . Зазначив, що перебуває на військовій службі в ЗСУ з 01.08.1994 по теперішній час, що підтверджується копією його послужного списку. На обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов загальної черги перебуває з 15.04.2003, що підтверджується витягом з протоколу №5 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 та інформацією, зазначеною в списку надання житлової площі для постійного проживання. Вказав, що 28.08.2014 під час виконання бойового завдання в районі м. Старобешево Донецької області отримав вогнепальне осколкове поранення, що підтверджується довідкою про обставини травми від 13.07.2020 №3457. Військово-лікарською комісією встановлено, що його поранення пов`язане з проходженням військової служби. Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 він є інвалідом війни ІІІ групи і має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни. Вказані вище обставини, дали йому право на перебування в пільговій позачерговій черзі на отримання житла для постійного проживання від МОУ з 23.12.2021.

Вважає, що доводи позивача, викладені в позовній заяві стосовно незаконності отримання житла є безпідставними та повністю спростованими. Окрім того, звертає увагу, що уповноваженими органами відносно нього було прийнято ряд індивідуальних рішень, які не стосуються позивача і жодним чином не впливають на йог права та інтереси (а.с.185-187)

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Не є спірною та обставина, що позивача ОСОБА_1 було внесено до списків позачерговиків, які стоять на квартирному обліку в/ч НОМЕР_3 , що підтверджується випискою із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_4 від 31.08.1998 №9 (а.с.20).

На засіданні об`єднаної житлової комісії ВОТЦК та СП 08.09.2022 для осіб, які у встановленому законом порядку визнані особами з інвалідністю і мають право на позачергове одержання житла протягом 2 років вирішено надати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 47, 4 кв м, загальною площею 79,7 кв м підполковнику ОСОБА_2 (інваліду війни ІІІ групи) на склад сім`ї 4 особи, що підтверджується витягом з протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ВОТЦК та СП від 08.09.2022 №9 (а.с.118-124). Даний протокол затверджений наказом начальника ВОТЦК та СП від 08.09.2022 №227агд (а.с.114).

Начальником Луцького гарнізону було затверджено Список надання житлової площі для постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження АДРЕСА_3 (а.с.37).

Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями було погоджено надання для ОСОБА_2 житла для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 47, 4 кв м, загальною площею 79,7 кв, що підтверджується протоколом від 16.11.2022 №122 (а.с.145-153).

22.12.2022 Виконавчим комітетом Луцької міської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.12.2022 №701-1, було видано ОСОБА_2 ордер №20 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 47, 4 кв м за адресою АДРЕСА_3 (а.с.212).

Позивач, не погоджуючись із рішеннями про видачу ОСОБА_2 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Спірні правовідносин регулюються Житловим кодексом України (далі - ЖК України), Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII), Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі - Порядок №1081) та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380 (далі - Інструкція №380).

Як передбачено частиною першою статті 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до положень статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Згідно з статтею 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Закон №2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Суд зазначає, що згідно з статтею 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Питання щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями врегульоване положеннями статті 12 Закону №2011-ХІІ.

Пунктом 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац четвертий пункту 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ).

Абзацом першим пункту 9 статті 12 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, зазначеними нормами Закону №2011-ХІІ держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно статті 12 Закону №2011-ХІІ Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №1081, який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Згідно з пунктом 3 Порядку №1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

Пункт 22 Порядку №1081 встановлює, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Пункт 30 Порядку №1081 передбачає випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством.

З метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Відповідно до пунктів 2, 4, 5 розділу І Інструкції №380 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами). Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло або рівнозначне житло, яке відповідає санітарно-технічним вимогам, у населених пунктах, регіонах, в яких воно було отримане, та за умови потреби Міноборони в такому житлі із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку.

За приписами пунктів 1, 2 розділу VІ Інструкції №380 житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку. Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР. Потребуючими поліпшення житлових умов також визнаються: військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають в одній квартирі по дві і більше сім`ї незалежно від родинних відносин, та особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у тому числі, якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); військовослужбовці з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 11, 12 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та члени їх сімей; члени сімей загиблих, визначені абзацами шостим та восьмим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; військовослужбовці та члени їх сімей, які були забезпечені житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження,- із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій.

У той же час на облік не беруться військовослужбовці та члени їх сімей, які: забезпечувалися під час проходження військової служби житловою площею для постійного проживання від Міноборони; мають житлову площу на праві власності, що відповідає нормам та вимогам законодавства для забезпечення громадян житлом, крім випадків забезпечення житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження,- із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій; в інших випадках, передбачених законодавством (пункт 7 розділу VІ Інструкції №380).

Надання житлових приміщень для постійного проживання врегульовано розділом VІІ Інструкції №380.

Так пунктом 1 розділу VІІ Інструкції №380 встановлено, що особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.

Відповідно до пункту 3 розділу VІІ Інструкції №380 для прийняття рішення про надання житлових приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців. Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання. Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району готує список надання житлової площі для постійного проживання (далі - Список надання постійного житла) (додаток 23). Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) направляється до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю (пункт 4).

За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про: погодження надання постійного житла; відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови. Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом. У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання. Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, військовими комісаріатами та військовими частинами (пункт 5).

ГКЕУ на підставі рішення Комісії з контролю готує Список надання постійного житла у Збройних Силах України, що подається на затвердження заступнику Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) (пункт 6).

Затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. До виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району надає облікову справу військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання (пункт 7).

КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району інформує військовослужбовців та членів їх сімей про готовність ордера не пізніше одного місяця з дня затвердження Списку надання постійного житла у Збройних Силах України. Про видачу (вручення) ордера КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом трьох робочих днів повідомляє житлову комісію військової частини (об`єднану житлову комісію), яка на найближчому засіданні приймає рішення про зняття військовослужбовця з обліку. Ордер та рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) про зняття з обліку є підставами для видання наказу командира військової частини про забезпечення житловими приміщенням для постійного проживання та зняття з обліку (пункт 8).

Аналіз норм Інструкції №380 дає можливість дійти висновку, що вказаною Інструкцією передбачено певний алгоритм дій та поетапність процесу надання особам, які потребують поліпшення житлових умов, житлових приміщень для постійного проживання. Всі дії відповідних суб`єктів житлової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання особою житлового приміщення для постійного проживання. Результатом дій усіх суб`єктів, які задіяні у цьому процесі, є видача ордеру на постійну житлову площу та зняття військовослужбовця з обліку. Визначена законом процедура є способом дій відповідних органів, дотримання яких у світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України є обов`язковим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (а.с.194), а тому має право встановлені законодавством України для ветеранів війни.

Пунктом 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено учасникам бойових дій (статті 5, 6) та особам прирівняним до них таку пільгу як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов`язків військової служби, забезпечуються жилою площею, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік (абзац 2 пункту 14 частини першої статті 12 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 4 постанови КМУ від 03.08.2005 №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, розвідувальні органи, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом, а також щороку визначають обсяги службового житла і житла, що надається військовослужбовцям для постійного проживання; виділяють до 20 відсотків житла для забезпечення осіб, зазначених в абзаці другому пункту 3 цього Порядку, жилими приміщеннями для постійного проживання, що збудовані (придбані) за рахунок коштів державного бюджету та інших передбачених законодавством джерел і розташовані у населених пунктах, у яких вони перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, чи грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення в таких же обсягах.

Як слідує з відзиву відповідача 2 серед 37 квартир, наданих для розподілу в Луцькому гарнізоні, 5 квартир було виділено для забезпечення військовослужбовців, які мають пільгу, передбачену п.3 постанови КМУ від 03.08.2006 №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та користуються правом на позачергове забезпечення житлом протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 оскаржує рішення Волинського ОТЦК та СП в особі об`єднаної житлової комісії про надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї житла для постійного проживання, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та відповідного наказу начальника Волинського ОТЦК та СП, яким затверджено це рішення, а також рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 16.11.2022 за № 122 про погодження надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї, житла для постійного проживання, серед виділених 37 квартир у м. Луцьку, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

З даного приводу суд зазначає, що згідно з статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України, серед іншого, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, під час розгляду справи адміністративної юрисдикції, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено рішенням та діями суб`єкта владних повноважень.

У рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Одночасно, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Наведена правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постанові від 19.10.2020 у справі №815/1294/16.

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №140/2133/19 констатував, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Водночас, на думку суду, у цій справі позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення його прав прийняттям спірних рішень індивідуального характеру, та яким чином задоволення позовних вимог сприятиме відновленню ймовірних порушених прав позивача.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач не погоджується з рішеннями відповідачів в результаті яких ОСОБА_2 було надано трикімнатну квартиру. Водночас суд зауважує, що дані рішення породжують права та обв`язки лише для суб`єкта, якому таке рішення адресовано. В свою чергу, позивач до кола таких суб`єктів не належить.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваних рішень, то і відповідно оскаржувані рішення не породжують для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд зауважує, що спірні рішення мають персональний характер, а тому є актами індивідуальної дії, оскільки породжують певні правові наслідки, впливають на права і свободи тільки того суб`єкта, якому його адресовано, в даному випадку ОСОБА_2 .

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

За приписами пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржувані позивачем рішення є актами індивідуальної дії, оскільки: видані з метою забезпечення житлом конкретної особи, а саме ОСОБА_2 , який перебував на квартирному обліку; не містить загальнообов`язкових правил поведінки; стосується виключно ОСОБА_2 ; спрямоване на виникнення конкретних правовідносин; не розраховане на багаторазове застосування та вичерпало свою дію після видачі ордера ОСОБА_2 .

За таких обставин, право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується, в даному випадку саме ОСОБА_2 , а не позивачу ОСОБА_1 , яке жодним чином не стосується його прав, свобод та законних інтересів.

Таким чином, оскільки оскаржуваними рішеннями не порушуються права і законні інтереси позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, оскільки вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений статтею 77 КАС України, розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

На переконання суду, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, обґрунтували обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення, а позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, наказу та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач 1: Міністерство оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 00034022).

Відповідач 2: Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (43008, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Теремнівська, 8А, ).

Третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя Т.М. Димарчук