Справа № 200/2551/22
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2023-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2023 року Справа№200/2551/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.05.2020 по 26.01.2022.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на день звільнення 22.05.2020 з Військової частини № НОМЕР_1 не отримала у повному обсязі належне грошове забезпечення, а остаточний розрахунок проведений 26.01.2022 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/7311/21, що зумовило виникнення підстав для стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 16 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання платіжного документу про сплату судового збору та заяви про поновлення строку звернення з позовом до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року ухвала Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року скасована, справа № 200/2551/22 направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 21 серпня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зауважив, що належні позивачу кошти були спірними на дату звільнення, отже не підлягали негайній виплаті. Відповідно до статті 117 КЗпП України виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні здійснюється не більше як за шість місяців. Окрім того, при механізмі розрахунку суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок необхідно враховувати період затримки такої виплати, а також те, з чим пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з відповідною вимогою. Оскільки рішення суду у справі № 200/7311/21 набрало законної сили 07.09.2021, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.05.2020 по 26.01.2022 є необґрунтованими та такі, що не були заявлені під час звернення до суду у справі № 200/7311/21.

Представником позивача надана відповідь на відзив, в якому він посилався на необхідність застосування статті 117 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом №2352-IX від 01.07.2022, вини відповідача у не проведенні необхідних виплат саме з дня звільнення 22.05.2020 та по день фактичного розрахунку 26.01.2022 та практику Верховного Суду з аналогічних спорів.

За приписами статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, в тому числі, розумні строки розгляду справи судом. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. За визначенням пункту 11 частини першої статті 4 КАС України розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Відповідно до наведених норм, враховуючи необхідність витребування додаткових доказів у відповідача та строк їх надання до суду, справа розглянута впродовж розумного строку, необхідного для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, враховуючи обставини збройної агресії проти України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), звільнена в запас та виключена зі списків особового складу з 22 травня 2020 року з посади інспектора прикордонної служби 3 категорії - кулеметника відділення інспекторів прикордонного контролю відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б), відповідно до наказу від 22 травня 2020 року № 265-ОС.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 19.11.2015 позивач є учасником бойових дій.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі № 200/7311/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військової частини № НОМЕР_1 ) задоволені шляхом:

визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року, та за період з 1 березня 2018 року по 30 листопада 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - березень 2018 року, та не виплаті компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення;

зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року, та за період з 1 березня 2018 року по 30 листопада 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - березень 2018 року, із нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення.

Позивачем надана виписка з банківського рахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 200/7311/21 в сумі 103129,78 грн від 26.01.2022.

Згідно з довідкою Військової частини № НОМЕР_1 від 08.09.2023 розмір грошового забезпечення за два останні календарних місяця перед звільнення позивача склав за березень 2020 року 12145,50 грн., за квітень 2020 року 12145,50 грн., середньоденний заробіток 398,21 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Тому, вирішуючи справу, суд керується відповідними нормами КЗпП України в редакції, яка діяла в період спірних правовідносин.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (у редакції до внесення змін Законом №2352-IX від 01.07.2022).

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З наведених підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині застосування до спірних відносин норм статті 117 КЗпП України.

Водночас, щодо обсягу та способу захисту порушеного права суд зауважує, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку та зобов`язання здійснити таке нарахування та виплату за весь період з 22.05.2020 по 26.01.2022.

Стосовно обчислення зазначеного періоду суд зауважує, що 22.05.2020 був останнім днем проходження служби позивачем з виплатою за цей день грошового забезпечення, через що питання нарахування середнього заробітку може вирішуватися лише за період, починаючи з 23.05.2020.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог суд керується практикою Верховного Суду у зазначеній категорії справ.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, З ЧИМ БУЛА ПОВ`ЯЗАНА ТРИВАЛІСТЬ ТАКОГО ПЕРІОДУ З МОМЕНТУ ПОРУШЕННЯ ПРАВА ПРАЦІВНИКА І ДО МОМЕНТУ ЙОГО ЗВЕРНЕННЯ З ВИМОГОЮ про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, СПІВМІРНІСТЬ можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (пункт 91).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України (пункт 92.)

У постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 Велика Палата Верховного Суду також, зокрема, зазначила:

«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

69. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

70. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;…

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У справі не є спірним та підтверджено матеріалами справи, що останнім днем проходження позивачем служби є 22.05.2020, а датою остаточного розрахунку після звільнення на виконання рішення суду у справі № 200/7311/21 є 26.01.2022.

Проте, суд враховує, що частина друга статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум передбачає можливість визначення розміру відшкодування за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору.

У цій справі обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати належних позивачеві сум при звільненні були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відповідач не спростував факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні.

Проте, суд наголошує, що стаття 117 КЗпП України для її застосування також передбачає наявність вини відповідача.

За встановленими обставинами справи не є доведеною наявність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку ПРОТЯГОМ ВСЬОГО ЧАСУ після звільнення позивача до дня його звернення до суду з відповідними вимогами.

Після звільнення позивача 22.05.2020 вона звернулась до суду вперше лише 11.06.2021 (у справі № 200/7311/21), тобто більше ніж через рік після припинення служби, і при цьому не заявляла позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у складі позовних вимог у справі № 200/7311/21.

Наявності обставин, які б заважали позивачу у цей період протягом більше року ініціювати питання виплати належних йому сум, за обставинами справи не доведено. Жодного доказу з цього приводу ані у справі № 200/7311/21, ані у цій справі 200/2551/22 позивачем не надано.

Суд звертає увагу, що в даному випадку з`ясування таких обставин стосується не процесуального права позивача на звернення до суду, а матеріально-правовим аспектом наявності вини відповідача та обсягу його відповідальності протягом всього періоду затримки розрахунку за умови відсутності будь-яких звернень позивача з цього приводу.

Нарешті, як право на звернення до суду, так і правомочності розпоряджатися власними майновими активами належать громадянину, який, зокрема, має можливість відмовитися від реалізації належних йому майнових прав, і така відмова протягом тривалого часу не може в повному обсязі ставитися у вину зобов`язаному суб`єкту владних повноважень.

Крім того, суд враховує, що затримка розрахунку стосувалася не всієї суми належного при звільненні грошового забезпечення, а лише його частини у вигляді індексації за певний період.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, керуючись принципом пропорційності.

Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір такого відшкодування, суд за аналогією враховує приписи частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Встановлюючи обмежений строк звернення для інших позовів щодо публічної служби, законодавець виходив з обізнаності та наявності певної кваліфікації у відповідних службовців, які дозволяють в обмежені строки вжити заходів для захисту свого порушеного права.

Вказана норма в даному випадку застосовується судом не для визначення процесуального строку звернення до суду, оскільки суд вирішує цю справу по суті заявленого позову в повному обсязі. Проте, виходячи з наведеної норми суд має право визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку з дотриманням принципів співмірності та пропорційності.

Тому, виходячи з наведених приписів статті 245 КАС України, суд застосовує правові позиції Верховного Суду щодо зменшення суми середнього заробітку при розгляді справ з аналогічним предметом позову та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у твердій грошовій сумі.

Враховуючи такий критерій як ступінь вини відповідача у тривалості затримки розрахунку та застосовуючи принцип співмірності в умовах триваючого на час розгляду справи воєнного стану, при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.05.2020 по 26.01.2022 у сумі середнього заробітку за один місяць 12145,50 грн., що є достатнім для поновлення порушеного права позивача та таким, що відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується через звільнення позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 241-246, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) (вул. Гагаріна, 150-А, м. Маріуполь, Донецька область, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина № НОМЕР_1 ) () щодо не нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 23.05.2020 по 26.01.2022.

Стягнути з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) () середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 23.05.2020 по 26.01.2022 в сумі 12145 (дванадцять тисяч сто сорок п`ять) грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог про зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення виготовлений та підписаний в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Г.А. Чекменьов