Справа № 120/2466/23
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2466/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух В.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

01 листопада 2023 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Лунь Т. С.,

представника позивача - Міровського В.А.

представника відповідача - Норець В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" та Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство "Вінницький олійножировий комбінат" звернулось до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №3, №3 та №3 від 28 листопада 2022 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яка полягає у ненаданні належної оцінки всім обставинам справи і наявним доказам.

Позивач в доводах апеляційної скарги відзначає про відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наданих товариством доказів та просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції шляхом надання оцінки всім доказам, які стосуються залишків ТМЦ. При цьому, позивач повністю погоджується з резолютивною частиною рішення суду першої інстанції, яку просить залишити без змін.

Ухвалами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року було відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні за участі представників сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Також, висловив заперечення проти доводів апеляційної скарги відповідача та просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги податкового органу та просив її задовольнити в повному обсязі, заперечивши, при цьому, проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі наказу №61/Ж1 від 20.09.2022 року посадовими особами Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат".

За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача щодо законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень по декларації з податку на додану вартість за травень 2022 року (вх. від 05.05.2022 №) з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків №1111/Ж5/31-00-04-01-03/00373758 від 02.11.2022 року.

Так, проведеною перевіркою встановлено порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, підпункту "г" пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21, в результаті чого занижено суму податкового зобов`язання на суму 93364969 грн. та завищено податковий кредит на суму 9054 грн., що призвело до завищення суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку на 4545685 грн., завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у сумі 9353335 грн., яка підлягає зменшенню та заниження податку на додану вартість за травень 2022 року на суму 79475003 грн.

Зокрема, в акті про результати документальної позапланової виїзної перевірки №1111/Ж5/31-00-04-01-03/00373758 від 02.11.2022 року вказано:

- ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" не складено та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на сировинні втрати під час переробки насіння соняшника у сумі 2093458,59 грн. та на вартість товарів у сумі 558431310,00 грн., які не підтверджено за результатами інвентаризації, що призвело до заниження суми р. 4.3 Нараховано податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 та пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України за операціями, що оподатковуються за ставкою 14% розділу І. Податкові зобов`язання на суму ПДВ 293084,20 грн. та ставкою 20% на суму ПДВ 93071885,00 грн.;

- до перевірки не надано паспорт та інструкцію з експлуатації (паспорт з гарантійними зобов`язаннями) на товар, що ставить під сумнів отримання товару від ТОВ "Завод рейкових скріплень" та ТОВ "Дрілтекс" згідно Договорів;

- неможливо підтвердити реальність здійснення операцій з реалізації товарів ТОВ "Завод рейкових скріплень" та ТОВ "Дрілтекс" в адресу ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат".

Не погоджуючись із актом про результати документальної позапланової перевірки, позивач 21.11.2022 року подав заперечення на акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки №1111/Ж5/31-00-04-01-03/00373758 від 02.11.2022 року.

Натомість, 28.11.2022 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №3, №3 та №3.

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями №3, №3 та №3 від 28.11.2022 року, позивачем оскаржено їх до Державної податкової служби України, яка 16.02.2023 року за результатами розгляду вказаної скарги прийняла рішення №3809/6/99-00-06-01-02-06, яким вирішено податкові повідомлення-рішення №3, №3 та №3 від 28.11.2022 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, в межах доводів і вимог апеляційних скарг відповідно до приписів ст. 308 КАС України, відзначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює та визначає ПК України.

Так, підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Згідно пп.14.1.181п.14.1ст.14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Кодексу.

Згідно з пунктами 198.1, 198.2 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України - не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, витрати для цілей визначення фінансового результату до оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Аналізуючи вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Відтак, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Як встановлено судом першої інстанції, оскаржувані податкові повідомлення - рішення та висновки, викладені в акті проведеної перевірки, грунтуються на сумнівах податкового органу у реальності вчинених господарських операцій позивача з ТОВ "Завод рейкових скріплень" та ТОВ "Дрілтекс".

Надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ "Завод рейкових скріплень", судова колегія відзначає наступне.

14.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод рейкових скріплень" (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Вінницький олійножировий комбінат" (покупець) укладено договір поставки №186/22, за умовами якого постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця залізничне кріплення та матеріали верхньої будови колії, а покупець зобов`язується оплачувати та приймати товар на умовах даного Договору.

Відповідно до пункту 1.2 вказаного Договору, поставка товару здійснюється партіями. Під партією розуміється кількість і асортимент товару, визначені в окремому рахунку-фактурі, виставленому постачальником та оплаченому покупцем.

Згідну з пунктом 1.3 Договору, найменування, кількість, ціна (вартість) без ПДВ, сума ПДВ за ставкою 20% та відповідно загальна вартість товару в кожній окремій партії зазначаються в окремих рахунках-фактурах на кожну окрему партію товару, які будуть: являтись невід`ємними частинами даного Договору. В рахунках-фактурах також зазначаються умови оплати, строки поставки, умови поставки товару, якщо дані умови не визначені в Договорі.

Як вбачається зі змісту акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки №1111/Ж5/31-00-04-01-03/00373758 від 02.11.2022 року, відповідач, обгрунтовуючи висновок про фіктивність вищезазначених господарських операції між позивачем та його контрагентом відзначив про відсутність при перевірці паспорта та інструкції з експлуатації (паспорт з гарантійними зобов`язаннями) на товар, що ставить під сумнів отримання товару згідно Договору.

Разом з тим, як достеменно встановлено судом першої інстанції, позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій з ТОВ "Завод рейкових скріплень" надано наступні документи:

- рахунок на оплату товару №92 від 06.04.2022 року, зокрема: "Накладка 1Р-65" 20 шт., "Болт закладний М22х175 в зборі" 50 шт., "Болт клемний м22х75 в зборі" 50 шт., "Торцева ізоляція Р-65 (4мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-65 (8мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-50 (4мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-50 (8мм)" 10 шт. на загальну суму разом із ПДВ 43524,00 грн. /том 1 а.с. 99/;

- видаткову накладну №63 від 06.05.2022 року, яка підтверджує передачу товару /том 1 а.с. 219-218/;

- платіжне доручення №1253, яке підтверджує оплату за товар в сумі 43524,00 грн. /том 1 а.с. 101/;

- податкову накладну №67 від 29.04.2022 року із квитанцією про її прийняття, що складена між ТОВ "Завод рейкових скріплень" (продавець) та ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" (покупець) /том 1 а.с. 102-103/.

- експрес накладну "Нова пошта", яка підтверджує надсилання та отримання товару покупцем /том 1 а.с. 105/;

- аналіз рахунку №631 за травень 2022 року /том 1 а.с. 106/, звіт по проводках за травень 2022 року /том 1 а.с. 100/.

До того ж, додатковою обставиною, яка свідчить про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ " Завод рейкових скріплень" є лист останнього №5 від 05.04.2023 року, яким було повідомлено позивача, що запасні частини, а саме: "Накладка 1Р-65" 20 шт., "Болт закладний М22х175 в зборі" 50 шт., "Болт клемний м22х75 в зборі" 50 шт., "Торцева ізоляція Р-65 (4мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-65 (8мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-50 (4мм)" 10 шт., "Торцева ізоляція Р-50 (8мм)" 10 шт. були придбані у ТОВ "Стальпром-17" в підтвердження чого надано договір поставки №10/01 від 10 січня 2022 року /том 2 а.с. 6-8/, рахунок на оплату №51 від 06.05.2022 року /том 2 а.с. 9/, видаткову накладну №52 від 06.05.2022 року /том 2 а.с. 10/, платіжні інструкції №5226 від 09.05.2022 року та №5288 від 10.06.2022 року.

Відтак, доводи податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Завод рейкових скріплень" повністю спростовуються матеріалами справи, оскільки всі операції, проведенні між позивачем та його контрагентом, є такими, що належним чином відображені у бухгалтерському, податковому обліку, звітності та вказує на реальний рух активів та те, що господарська операція відбулась фактично за наявності волевиявлення сторін щодо її здійснення у відповідності дійсному економічному змісту.

Надаючи правову оцінку питанню нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ "Дрілтекс", судова колегія відзначає наступне.

14 січня 2022 року між ТОВ "Дрілтекс" (постачальник) та ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" (покупець) укладено договір поставки №140101, за умовами якого постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця обладнання та запасні частини, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах даного Договору.

Відповідно до пунктів 1.2.-1.3. вказаного Договору, поставка товару здійснюється партіями. Під партією розуміється кількість і асортимент товару, визначені в окремій Специфікації.

Найменування, кількість, ціна та відповідно загальна вартість товару в кожній окремій партії зазначаються в окремих Специфікаціях на кожну окрему партію товару, які будуть вважатись невід`ємними частинами даного Договору.

Згідно з Специфікацією №1 до Договору поставки №140101 від 14 січня 2022 року постачальник поставляє покупцю "Стакан 102-77" у кількості 1 шт. загальною вартістю разом із ПДВ 10800,00 грн.

Як вбачається із акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки №1111/Ж5/31-00-04-01-03/00373758 від 02.11.2022 року сумніви у контролюючого органу щодо реальності проведення господарських операцій між ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" та ТОВ "Дрілтекс" виникли на підставі відсутності при перевірці паспорта та інструкції з експлуатації (паспорт з гарантійними зобов`язаннями) на товар, що ставить під сумнів отримання товару згідно Договору.

Разом з тим, як достеменно встановлено судом першої інстанції, позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій з ТОВ " Дрілтекс" надано наступні документи:

- видаткову накладну №140201 від 14 лютого 2022 року, яка підтверджує передачу запасної частини, а саме: "Стакан 102-77";

- товарно-транспортну накладну, яка підтверджує доставку запасної частини;

- платіжні доручення №302, №452, які підтверджують оплату запасної частини, а саме: "Стакан 102-77";

- податкові накладні №2 від 04.02.2022 року, №6 від 11.02.2022 року із квитанціями про їх прийняття, що складені між ТОВ "Дрілтекс" (продавець) та ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" (покупець);

- таблицю закупівель за лютий 2022 року у ТОВ "Дрілтекс";

- аналіз рахунку №631 за лютий 2022 року /том 1 а.с. 119/, звіт по проводках за лютий 2022 року.

До того ж, додатковою обставиною, яка свідчить про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Дрілтекс" є надана представником позивача копія паспорта Олієпреса МП-68 та креслення стакана 102-77.

Відтак, доводи податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Дрілтекс" повністю спростовуються матеріалами справи, оскільки всі операції, проведені між позивачем та його контрагентом, є такими, що належним чином відображені у бухгалтерському, податковому обліку, звітності та вказують на реальний рух активів. В даному випадку, господарські операції відбулись фактично за наявності волевиявлення сторін щодо їх здійснення у відповідності дійсному економічному змісту.

Аналізуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач та його контрагенти належним чином оформили договірні правовідносини та на виконання вимог податкового законодавства оформили первинні документи податкової та бухгалтерської звітності. Ці документи досліджені судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи та визнані такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції, що долучені позивачем до матеріалів справи копії належним чином оформлених документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, містять достатні дані про зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентами та в повному обсязі підтверджують фактичність здійснення таких операцій.

Рух активів у процесі здійснення господарських операцій, отримання економічної вигоди позивача є безумовним свідченням про те, що господарські операції призвели до реальних змін майнового стану платника податків і, відповідно, свідчать про реальність (фактичність) таких операцій.

Ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг за напрямами, вказаними в договорах, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. Наявність чи відсутність окремих документів, чи відсутність максимальної деталізації виду наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій (постанова Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі № 809/2161/14 від 28.11.2018, постанова Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі № 826/7423/16 від 24.05.2019).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта стосовно відсутності у контрагентів необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності, з огляду на те, що всупереч вимог ст. 77 КАС України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів.

Крім того, сама по собі наявність або відсутність у контрагента окремих документів, транспортних засобів, нерухомості, певної кількості персоналу, не можуть бути вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.

При укладенні договорів, головним для суб`єкта господарювання є предмет договору, цінова політика, строки та спосіб виконання предмету договору, розрахунки по договору (угоді), а також реєстрація як суб`єкта господарювання в органах виконавчої влади та допоміжна інформація про реєстрацію платником податку на додану вартість у органах податкової служби. Тому, відповідач не має права наполягати на отриманні додаткової інформації позивачем від його контрагента .

Крім цього, однією з передумов для визнання нереальності господарських операцій позивача з його контрагентами була узагальнена податкова інформація щодо неможливості підтвердження операцій із зберігання, придбання, транспортування, продажу соняшнику та відсутності складів для зберігання придбаної продукції.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання, оскільки такі відомості носять інформаційний характер та не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Вказана інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган, з урахуванням того, що надані платником податку документи повною мірою спростовують це.

При цьому, відповідачем не зазначено конкретних доказів на підтвердження таких припущень, як це передбачено частиною 2 статті 77 КАС України. Разом з тим, відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючих суб`єктів не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №814/4212/17.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, станом на момент здійснення позивачем спірних господарських операцій та у перевірений період контрагенти позивача були зареєстровані відповідно до вимог діючого законодавства, як юридичні особи та як платники ПДВ.

Судова колегія звертає увагу на те, що дійсність правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника не залежать від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності у них основних фондів та трудових ресурсів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника податків додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагента для одержання незаконної податкової вигоди, позивач не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постанові від 06 листопада 2018 року в справі № 820/10024/13-а.

При цьому, податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

В свою чергу, відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також здійснення позивачем господарських операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект, тощо.

У цьому контексті важливо також зауважити, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача та про його обізнаність щодо протиправної поведінки його контрагентів.

Апеляційний суд зазначає, що платник податків не може зазнавати негативних наслідків через діяння осіб, що перебувають поза межами його впливу. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб. Судова практика вирішення податкових спорів також виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

У свою чергу, статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.

Наведений висновок підтвердив Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії", у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника ( ОСОБА_1 ) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних вказівок на безпосередню участь позивача у ймовірних зловживаннях, пов`язаних з поставкою товару та його оподаткуванням у ланцюгу поставок, чи будь-яких доказів, які могли б свідчити про опосередковану чи пряму обізнаність позивача стосовно ймовірного порушення вимог податкового законодавства у ланцюгу поставок.

Неналежне виконання контрагентом своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагента та, відповідно, недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх допустив , а не до іншої особи.

В призмі викладеного, судова колегія відхиляє також доводи податкового органу стосовно прийняття щодо окремих контрагентів позивача рішень про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості, оскільки такі рішення були прийняті після взаємовідносин із позивачем.

Стосовно посилань контролюючого органу на відсутність у позивача зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної на сировинні втрати під час переробки насіння соняшника в сумі 2093458,59 грн., що призвело до заниження суми р. 4.3 Нараховано податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 та пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України за операціями, що оподатковуються за ставкою 14% розділу І. Податкові зобов`язання на суму ПДВ 293084,2 грн., то судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при здійснені виробничого процесу переробки сировини існують й інші втрати, які не можуть контролюватись позивачем та пов`язані виключно з виробничим процесом перероблення сировини.

Так, підпунктом "г" пункту 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 189.1. ст. 189 ПК установлено, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Отже, для нарахування податкових зобов`язань внаслідок використаними ТМЦ в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку необхідно встановити для:

- необоротних активів - балансову (залишкову) вартість, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів їх звичайну ціну);

- товарів/послуг - вартості їх придбання.

Активи підприємства в бухгалтерському обліку поділяють на оборотні та необоротні. До оборотних належать грошові кошти, не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання впродовж операційного циклу чи дванадцяти місяців з дати балансу.

Усі інші активи вважаються необоротними. Отже, необоротними є активи, що тривалий час утримуються підприємством з певною метою.

Необоротні активи - це матеріальні і нематеріальні ресурси, що належать установі і забезпечують її функціонування і термін корисної експлуатації яких, як очікується, становить більше одного року.

Дослідивши акт перевірки, колегією суддів установлено, що акт перевірки включно із його додатками та інші докази зібрані у даній справі не містить чітких відомостей з приводу вартості вказаних відсутніх активів (застосованої методики її визначення та нормативноправового обґрунтування), які позивач вважає такими, що не відносяться до тих, що мають обліковуватись шляхом подання податкової накладної.

Крім того, відповідно до п. 1 Порядку обліку сировини, матеріалів та готової продукції на підприємствах олійно-жирової галузі, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 11.09.2009 року № 656 (далі - Порядок) даний порядок встановлює організацію та ведення первинного обліку олійно-жировими підприємствами, їх структурними підрозділами, іншими виробництвами незалежно від форм власності і господарювання, що здійснюють переробку олійної і жирової сировини та виробляють олію, маргаринову продукцію, майонез та соуси з використанням олій, миловарну продукцію та інші види олійно-жирової продукції.

У Додатку 27 до Порядку наведена форма Виробничого звіту олієзаводу (Форма 23), що складається за результатами переробляння олійної культури і відображає повну інформацію щодо кількісних та якісних показників сировини та отриманої готової продукції, в тому числі, кількісні показники виходу: олії, шроту (макухи), лушпиння, сировинні втрати.

Пунктом 2.25 Порядку передбачено, що терміни загальні втрати, втрати олії в шроті (макусі) лушпинні буквально не відповідають цим поняттям. Втрати олії в шроті (макусі), втрати олії в лушпинні є тією частиною олії, яка не витягується (а не втрачається) з насіння. До втрат як таких належать невраховані втрати. Сировинні втрати показують зміну ваги насіння за рахунок зменшення вмісту сміття і вологи в процесі виробництва. Наведені терміни міцно ввійшли в практику олійно-жирової галузі, і тому, незважаючи на їх умовність, вони зберігаються і в цьому Порядку.

Таким чином, сировинні втрати є тією частиною сировини і матеріалів, яка безповоротно втрачається в процесі отримання цільового продукту.

Соняшникова олія добувається саме із ядра соняшнику, можуть використовуватись різні технології, але при будь-якій технології ще на першому етапі виробництва олії насіння соняшника очищується від смітних домішок, обрушується та відділяється лузга від ядра.

Очищені ядра в вальцьовому відділенні перетворюються на м`ятку яка транспортується у пресове відділення де вона піддається тепловій обробці в жаровнях та направляється на преса. Пресова олія відбирається, а залишок - мезга подається в олієекстракційний цех де з неї також вилучається олія. Мезга також може віджиматись на пресах до жмиху з якого на екстракторах також вилучаються залишки олії. Після пресових та екстракційних цехів сира олія направляться для наступного очищення або рафінації та отримання готової продукції - олії соняшникової.

Із жмиху соняшнику отримують цінний шрот, який є високобілковим кормовим продуктом і використовується для відгодівлі свійських тварин, птиці, риб.

Крім того, під час зберігання в баках світлої нерафінованої соняшникової олії утворюється олійний фуз (ДСТУ 4535:2006), що складається з фосфатидів, олії, вологи та нежирових домішок і який використовують для технічних цілей, а також у годівлі сільськогосподарських тварин.

Незалежно від технології видобування олії із ядра, відділене ще на першому етапі сміття та лузга видаляється і в подальшу на переробку вже не направляється, а є відходами, що підлягають утилізації.

Згідно з Класифікатором відходів ДК 005-96, лушпиння соняшникове віднесено до відходів заходом 1541.2.9.02.

Крім того, насіння соняшнику приймається в переробку базисним показником вологості 7% і смітної домішки 1%. Згідно з ДСТУ 4492:2005 вміст вологи в олії не більше 0,1-0,15%, вміст вологи в шроті (ДСТУ 4638:2006) в межах 7-10%. Як вже було зазначено, м`ятка піддається тепловій обробці, при якій природньо випаровується волога, тобто зменшується маса сировини.

При прийомі, зберіганні та переробці сировина повинна відповідати певним критеріям, а саме не повинна бути більшою чи нижчою показників, зазначених в ДСТУ (вологість, домішки, засміченість). При цьому, величина технологічних відходів і втрат обумовлена технічним рівнем технологічного обладнання та якісними характеристиками матеріальних ресурсів.

Отже, при здійсненні виробничого процесу переробки соняшника існують й інші втрати, які не можуть контролюватись позивачем та пов`язані виключно з виробничим процесом перероблення сировини. Наявність таких втрат відображається переробними підприємствами у відповідних Виробничих звітах (Форма № 23).

В даному випадку, наявність таких втрат відображено позивачем у відповідних Виробничих звітах (Форма № 23).

До того ж, позивачем було надано виробничі звіти за лютий 2022 року, складені за результатами перероблення олійної культури і в яких відображено інформацію щодо кількісних та якісних показників сировини та отриманої готової продукції, в тому числі кількісні показники виходу: олії, шроту (макухи), лушпиння, сировинні втрати (1,30%, 1,34%, 1,95%).

Отже, згідно з Виробничими звітами, сировинні втрати в процесі переробки склали 1,30%, 1,34%, 1,95%.

Відтак, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що у ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" під час технологічного процесу переробки насіння соняшнику з кінцевим виходом - олії, шроту (макухи) та лушпиння, відбулися сировинні втрати, тобто ті, які безповоротно втрачаються у процесі технологічної переробки олійної сировини, зокрема за рахунок зменшення вмісту вологи в процесі виробництва.

Показник сировинних втрат розрахований відповідно до вимог Порядку як різниця між кількістю фактично переробленого насіння та виходами олії, макухи, лушпиння у відсотках до переробленого насіння соняшника. Кількість сировинних втрат залежить від якісних показників (вологи) вихідної сировини (насіння соняшника) та вихідної продукції (волога макухи, волога лушпиння), технологічного процесу. Сировинні втрати - це втрати вологи та летких речовин у процесі виробництва за рахунок дії високих температур. В умовах технологічного процесу переробки насіння соняшника сировинні втрати утворюються на таких технологічних стадіях: теплова обробка м`ятки (отримання мезги), охолодження макухи, зв`язана волога, яка виводиться з макухою та лушпинням.

Величина сировинних витрат не є постійною величиною, вона змінюється в залежності від якості вхідної сировини, напівфабрикатів та готової продукції, якості пари та інших технологічних параметрів, але у виробничих умовах сировинні втрати не мають перевищувати граничний нормативний показник.

Таким чином, втрати сировини що перероблялася (насіння соняшнику) не відбувається. Відбувається технологічний процес переробки насіння соняшнику з кінцевим виходом - олії, шроту (макухи) та фузу, підчас якого відбуваються сировинні втрати (убуток сировини внаслідок її сушіння та очистки), тобто ті, які безповоротно втрачаються у процесі технологічної переробки олійної сировини за рахунок зменшення вмісту сміття і вологи в процесі виробництва, які є наслідком природних обставин, які не залежать від суб`єкта господарювання і є невід`ємною частиною технологічного процесу.

В контексті обставин, що досліджуються в межах даної справи, суд першої інстанції доцільно врахував Звіт про дослідну роботу Українського науково-дослідного інституту олії та жирів Національної академії аграрних наук України від 02.06.2020, де відзначено, що величина сировинних витрат не є постійною величиною, вона змінюється в залежності від якості вхідної сировини, напівфабрикатів та готової продукції, якості пари та інших технологічних параметрів, а також правові висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 19.01.2023 року у справі №440/7141/20, де вказано що при здійсненні виробничого процесу переробки сировини існують втрати, які не можуть контролюватись позивачем та пов`язані виключно з виробничим процесом перероблення сировини. У процесі виробництва готової продукції (олії) втрату (убуток) вологи з сировини (насіння соняшника) внаслідок її переробки слід розглядати як невід`ємну частину звичайного технологічного процесу. Втрату вологи у процесі виробництва готової продукції, в межах відповідних гранично допустимих норм, не можна розглядати як втрату сировини (насіння соняшника), що зумовлює необхідність обчислення платником податку податкових зобов`язань зі сплати ПДВ.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сировинні втрати, які утворились в результаті переробки давальницької сировини, є невід`ємною частиною виробничого (технологічного) процесу виготовлення олії та пов`язані із здійсненням господарської діяльності Товариства, а тому в останнього не виникло обов`язку щодо визначення податкових зобов`язань з ПДВ на такі сировинні втрати на підставі підпункту "г" пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України. Відповідно, відсутній і обов`язок щодо складення та реєстрації в ЄРПН відповідних податкових накладних.

Стосовно посилань контролюючого органу на відсутність зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних на вартість товарів у сумі 558431310,00 грн., які не підтверджено за результатами інвентаризації, що призвело до заниження суми р. 4.3 Нараховано податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 та пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України за операціями, що оподатковуються за ставкою 20% на суму ПДВ 93071885,00 грн., судова колегія відзначає наступне.

Відповідно до пп. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки з використанням інформації та документів щодо результатів такої інвентаризації за наслідками таких перевірок або під час наступних заходів податкового контролю.

Вимога про проведення інвентаризації надсилається (вручається) платнику податків у порядку ст. 42 ПК України.

Правила проведення інвентаризації для юридичних осіб, у тому числі обов`язкові випадки її проведення та оформлення результатів інвентаризації визначено Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року №879 (далі - Положення №879), пунктом 5 розділу І якого встановлено, що інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка.

Пунктом 7 розділу І Положення №879 встановлено випадки обов`язкового проведення інвентаризації, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що податковий орган має право надати належним чином оформлений документ, який містить вимогу на проведення інвентаризації, а юридичні особи, що отримали таку вимогу, зобов`язані провести таку інвентаризацію у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується показами свідка, який допитаний у судовому засіданні, 22.09.2022 року Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІ ЕНД АЙ ЕВОЛЮШН", яке знаходиться за тією ж юридичною адресою, що і позивач, кур`єрською службою "Нова Пошта" направлено запит №2 від 22.09.2022 року.

У вказаному запиті повідомлено про необхідність проведення інвентаризації залишків товарно-матеріальних цінностей на складах ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" за період з дати останньої інвентаризації по 22.09.2022 року (дата проведення інвентаризації). Інвентаризацію провести в присутності посадових осіб контролюючого органу.

Запит №2 від 22.09.2022 року був переданий позивачу працівниками ТОВ "ДІ ЕНД АЙ ЕВОЛЮШН" 26.09.2022 року.

Даний запит із вимогою провести інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей на складах ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" за період з дати останньої інвентаризації по 22.09.2022 року (дата проведення інвентаризації) відправлено лише 22.09.2022 року.

Відправлення здійснено із міста Київ кур`єрською службою "Нова пошта" в адресу іншої юридичної особи, зокрема ТОВ "ДІ ЕНД АЙ ЕВОЛЮШН".

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції і не спростовується апелянтами, даний запит із вимогою провести інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей на складах ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" за період з дати останньої інвентаризації по 22.09.2022 (дата проведення інвентаризації) відправлено лише 22.09.2022, а фактично отримано позивачем 26.09.2022 року.

З цього приводу, судом першої інстанції і було допитано свідка, який підтвердив наведені обставини, а також повідомив суд про допущену помилку в даті отримання даного запиту.

Тобто, хоч зміст запиту і містив вимогу про проведення інвентаризації саме 22.09.2022 року у присутності посадових осіб контролюючого органу, однак надійшов позивачу лише 26.09.2022 року.

Наведене підтверджується витягами з Журналу реєстрації перевірок, Журналу видачі разових і тимчасових перепусток та ознайомлення з правилами поведінки відвідувачів, студентів та працівників інших організацій, які тимчасово знаходяться або виконують роботу на "Вінницький олійножировий комбінат".

Відтак, суд апеляційної інстанції доходить до переконання, що відповідачем не спростовано висновок суду першої інстанції про те, що інвентаризація не проведена у зв`язку із неналежними діями посадових осіб контролюючого органу щодо надсилання запиту, а також не послідовності в формуванні та неоднозначності змісту направленого запиту.

При цьому, суд першої інстанції доцільно звернув увагу на те, що запит повинен містити чіткий зміст, не допускати двохзначність трактування його вимог, тобто відповідати ознакам, належним чином оформленого документа контролюючого органу (абз. 6 п. 7 Положення №879), а надсилається він виключно в адресу (місцезнаходження, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручається платнику податків (його представнику), що не було дотримано та в належний спосіб забезпечено контролюючим органом - відповідачем по стправі.

Крім того, предметом податкової перевірки, результати якої оскаржуються позивачем, була законність декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень по декларації з податку на додану вартість за травень 2022 року.

В даному випадку, як засвідчується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, позивач, реагуючи на запит від 22.09.2022 року №2, направив відповідачу матеріали з проведення останньої інвентаризації залишків товарно-матеріальних цінностей на складах ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" за вимогою Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, оформлену належним чином, станом на 19.07.2022 року, яка проводилась в рамках документальної позапланової виїзної перевірки з питань законності декларування з податку на додану вартість за грудень 2021, за результатами якої було складено акт від 26.07.2022 року №416/31-00-04-01-01-26/00373758.

Як вбачається зі змісту вказаного акту №416/31-00-04-01-01-26/00373758 від 26.07.2022 року, під час такої перевірки контролюючим органом не виявлено будь-яких нестач за результатами інвентаризації проведеної станом на 19 липня 2022 року, а відтак в разі проведення на запит від 22.09.2022 року №2 інвентаризації у вересні 2022 року, за результатами якої було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, це свідчило б про те, що втрата/нестача товару сталася в період з липня по вересень 2022 року, тому податковий орган не міг нараховувати податкові зобов`язання за втрачений товар саме в травні 2022 року.

В матеріалах справи також наявний акт №486/Ж5/31-00-04-02-01/00373758 від 21.03.2023 року про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" з питань законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та від`ємного значення з податку на додану вартість, що становить більше 100 тис. гривень по декларації з податку на додану вартість за грудень 2022 року, із пункту 2.9. якого вбачається, що в ході перевірки ПрАТ "Вінницький олійножировий комбінат" було проведено інвентаризацію активів та зобов`язань. Результати інвентаризації оформлено інвентаризаційними описами, надлишки та нестач не виявлено.

Отже, даним актом підтверджується, що в період з моменту проведення останньої інвентаризації (19.07.2022) по грудень 2022 року будь-яких надлишків та нестач, відносно яких необхідно нараховувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість, у позивача не виявлено.

В контексті викладеного судова колегія зауважує, що відповідно до вимог закону відповідач має право вимагати від платника податків здійснити інвентаризацію, однак така вимога має відповідати вимогам закону, як у її формуванні так і наданні (надсиланні) до платника податків.

В розрізі встановлених обставин та аналізу чинного податкового законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наслідками перевірки посадові особи Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків не сформулювали жодних обґрунтованих правомірних висновків про неможливість підтвердження залишків запасів, товарів та готової продукції за травень 2022 року або нестачу товарно-матеріальних цінностей товариства.

Натомість, твердження контролюючого органу стосовно необхідності складення та реєстрації позивачем в Єдиному реєстрі податкових накладних на вартість товарів, які не підтверджено за результатами інвентаризації, а також про заниження податкових зобов`язань є безпідставними та необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення №№3, №3 та №3 від 28.11.2022 року обгрунтовано визнані судом першої інстанції протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи відповідача в апеляційній скарзі фактично дублюють його доводи в відзиві на адміністративний позов, які повно та всебічно були дослідженні судом першої інстанції та отримали правову оцінку.

В свою чергу, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

А тому, з урахуванням вказаного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача, а саме взяття до уваги обставин та доказів (щодо залишків ТМЦ) та надання їм оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.1, 2 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що предметом позову є визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень і суд вирішує питання про достатність доказів, в межах предмету позову, за своїм внутрішнім переконанням, доводи апелянта (позивача) в частині не взяття до уваги судом першої інстанції, обставин та доказів (щодо залишків ТМЦ) та не надання їм оцінки, не є визначальними при правильному по суті вирішенні спору судом першої інстанції в межах заявленого предмету позову. А тому, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Колегія суддів доходить до переконання, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Вінницький олійножировий комбінат" та Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 листопада 2023 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.