Справа № 480/10508/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 р.Справа № 480/10508/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми, повний текст складено 29.07.22 по справі № 480/10508/21

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Сумської міської ради

про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Сумської міської ради (далі - відповідач), про визнання протиправним і скасування рішення, в якій провив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 31.08.2021 № 492 в частині пункту 87 додатку 1 до рішення «Про здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з Виконавчого комітету Сумської міської ради (2, місцезнаходження: 40000, м. Суми, пл.Незалежності, 2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) судові витрати.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року по справі №480/10508/21 відмовлено у задоволені адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду щодо відмови задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції було проігноровано аргументи позивача про те, що демонтована споруда не є тимчасовою, адже вона розміщена на фундаменті, орієнтовною площею 34-35 кв.м., тоді як відповідачем жодним належним доказом не було доведено обґрунтованість оспорюваного рішення. Крім того, повноваження відповідача щодо прийняття оспорюваного рішення, так і залишились не підтвердженими, а існування оскаржуваного рішення порушує охоронюване законом право власності позивача.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.08.2021 виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення №492 «Про здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів» (а.с. 5-7 том 1 ).

Відповідно до п. 1 вказаного рішення, відповідач вирішив демонтувати встановлені/розміщені об`єкти на території Сумської міської територіальної громади, згідно з переліком, зазначеним у додатку 1 до цього рішення.

Згідно із пунктом 87 додатку 1 спірного рішення демонтажу підлягає тимчасова споруда сірого кольору по АДРЕСА_1 (а.с. 13 том 1).

В подальшому Виконавчий комітет Сумської ради рішенням № 628 від 21.10.2021 зобов`язав Управління архітектури та містобудування ( ОСОБА_2 ) «вжити заходів щодо негайного демонтажу незаконно встановленої тимчасової споруди (металева конструкція) за адресою: АДРЕСА_1 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік") (а.с. 194 том 1).

На виконання зазначеного рішення Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради із залученням ТОВ «Сервісресурс» 22.10.2021 проведено роботи з демонтажу об`єкту за адресою: м. Суми, просп. М.Лушпи, біля буд. 47 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік"), про що складено Акт демонтажу незаконно встановлених об`єктів по АДРЕСА_1 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік") (а.с. 197 том 1).

Не погоджуючись із рішенням Виконавчого комітету Сумської ради № 492 від 31.08.2021 та відповідно демонтажем тимчасової споруди за адресою: м. Суми, просп. М.Лушпи, біля буд. 47, позивач звернувся до суду з даним позовом.

На обґрунтування порушення його прав, позивач зазначив, що він є власником тимчасової споруди у АДРЕСА_1 . Однак, позивач не надав суду жодного доказу наявності у нього законних прав на розміщення ТС та взагалі права власності на ТС.

Натомість з наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.11.2021 № 282477696 не вбачається підтвердження реєстрації права власності за позивачем на спірний об`єкт біля будинку по проспекту Лушпи 47 або діючого договору оренди землі по АДРЕСА_1 (а.с. 112 том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що спірна тимчасова споруда за адресою: м.Суми, пр. М.Лушпи, біля буд. 47, розміщена за відсутності виготовленого і погодженого у встановленому законом порядку паспорту прив`язки, а відтак виконавчим комітетом Сумської міської ради було прийнято правомірне рішення від 31.08.2021 № 492 «Про здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів» в частині пункту 87 додатку 1 до даного рішення.

Суд першої інстанції не погодився із доводами позивача про те, що за відсутності чинного Порядку демонтажу незаконно встановлених/розміщених елементів благоустрою та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Суми, відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення, оскільки вказаний порядок лише деталізує процедуру демонтажу незаконно встановлених/розміщених елементів благоустрою та тимчасових споруд, а не визначає компетенцію органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), Законом України "Про благоустрій населених пунктів" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок № 244).

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 4 Закону України № 3038-VІ, об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи (частина друга статті 4 Закону України № 3038-VІ).

Статтею 28 Закону України № 3038-VІ передбачено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів". Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі Порядок №244), яким визначено механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Пунктами 1.3, 1.4 Порядку №244 визначено:

- тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту;

- паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1 : 500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 Порядку №244 підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Пунктом 2.29 Порядку №244 встановлено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС, самовільного встановлення ТС, така ТС підлягає демонтажу.

Отже, виходячи із перелічених норм законодавства, розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності можливе тільки після отримання паспорту прив`язки. Законодавством України забороняється самовільне встановлення ТС, тобто встановлення ТС без наявності паспорта прив`язки, така ТС підлягає демонтажу.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 31.08.2021 виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення №492 «Про здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів» (а.с. 5-7 том 1 ).

Відповідно до п. 1 вказаного рішення, відповідач вирішив демонтувати встановлені/розміщені об`єкти на території Сумської міської територіальної громади, згідно з переліком, зазначеним у додатку 1 до цього рішення.

Згідно із пунктом 87 додатку 1 спірного рішення демонтажу підлягає тимчасова споруда сірого кольору по АДРЕСА_1 (а.с. 13 том 1).

В подальшому Виконавчий комітет Сумської ради рішенням № 628 від 21.10.2021 зобов`язав Управління архітектури та містобудування ( ОСОБА_2 ) вжити заходів щодо негайного демонтажу незаконно встановленої тимчасової споруди (металева конструкція) за адресою: АДРЕСА_1 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік") (а.с. 194 том 1).

На виконання зазначеного рішення Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради із залученням ТОВ «Сервісресурс» 22.10.2021 проведено роботи з демонтажу об`єкту за адресою: м. Суми, просп. М.Лушпи, біля буд. 47 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік"), про що складено Акт демонтажу незаконно встановлених об`єктів по просп. М.Лушпи, біля буд. 47 (поряд з продуктовим магазином "Сервелатік") (а.с. 197 том 1).

Не погоджуючись із рішенням Виконавчого комітету Сумської ради №492 від 31.08.2021 та відповідно демонтажем тимчасової споруди за адресою: м. Суми, просп. М.Лушпи, біля буд. 47, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Обґрунтовуючи підстави порушення своїх прав, позивач зазначив, що він є власником тимчасової споруди у АДРЕСА_1 .

Однак, проаналізувавши всі подані суду докази, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено порушення його прав, зокрема, виходячи з наступного.

Згідно із частинами другою та шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як роз`яснено Рішенням Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп, частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес». Зокрема, зазначено, що у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особа дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.

Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 23 грудня 2021 року у справі №370/2759/18 та від 14 лютого 2022 року у справі № 210/3729/17.

Однак у даній справі, ані в ході розгляду судом першої інстанції, ані під час перегляду справи апеляційною інстанцією, позивач не надав доказів наявності у нього законних прав на розміщення тимчасової споруди у АДРЕСА_1 , як і загалом права (права власності чи іншого речового права) на таку споруду.

При цьому, з наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.11.2021 № 282477696 не вбачається підтвердження реєстрації права власності за позивачем на спірний об`єкт біля будинку по АДРЕСА_1 або діючого договору оренди землі по АДРЕСА_1 (а.с. 112 том 1).

Щодо наданої позивачем копії паспорту розміщення та благоустрою малої архітектурної форми від 2015 року (а.с. 19-23 том 1), то суд апеляційної інстанції не бере її до уваги, оскільки така копія жодним чином не засвідчена, а тому не може бути допустимим доказом у справі.

Крім того, позивач на вимогу суду першої інстанції оригіналу для огляду в судовому засіданні або належним чином засвідченої копії документу не надав, як і не надав її до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що паспорт розміщення був передбачений Порядком розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 року №982, який набрав чинності 22.09.2009 і втратив чинність 06.06.2011. Після набрання чинності 12.12.2011 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, розміщення ТС здійснюється на підставі Паспорту прив`язки ТС.

Окрім того, як було встановлено із матеріалів справи, на підставі акту №13/20 від 30.10.2020 (а.с. 103-106 том 1), на виконання пункту 5 рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 21.05.2019 №303 (а.с. 107 том 1) проведено звільнення земельної ділянки (місця розміщення) від незаконно встановленого/розміщеного об`єкта тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, за вказаною адресою тимчасова споруда вже була раніше демонтована, тоді як дозвільних документів на розміщення нової тимчасової споруди, після рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 21.05.2019 №303, позивачем не надано.

Що ж стосується наданої позивачем копії Паспорту прив`язки ТС за адресою: АДРЕСА_1 , від 2021 року (а.с. 215-219 том 1), то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до пункту 2.7 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС надається органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Всупереч приведених вище положень, поданий позивачем паспорт прив`язки ТС за адресою: АДРЕСА_1 , від 2021 року, виданий не органом з питань містобудування та архітектури, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТА-С». Таким чином, вказаний паспорт прив`язки ТС не є документом, який посвідчує право позивача на розміщення спірної ТС.

Наданий на запит суду апеляційної інстанції паспорт прив`язки розміщення тимчасової споруди (кіоск) по АДРЕСА_1 , виданий 01.12.2022 Управлінням архітектури та містобудування Сумської міської ради (а.с. 77-80 том 2) судом не оцінюється, оскільки він виданий не на ім`я позивача, а на ім`я фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

Ще одним із доказів розміщення позивачем тимчасової споруди без проектно-дозвільної документації за адресою: АДРЕСА_1 , є протокол про адміністративне правопорушення №001576 від 01.04.2021 (а.с. 81 том 2) та постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті Сумської міської ради від 12.04.2021 №299 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП (а.с. 82 том 2), яка набрала законну силу, а також виконана за результатами виконавчого провадження №65638496 (а.с. 83,84 том 2).

Договір купівлі-продажу рухомого майна (малої архітектурної форми (МАФа)) від 12.12.2019 (а.с. 70 том 2) та акт прийому-передачі майна за Договором купівлі-продажу рухомого майна (МАФу) від 12.12.2019 (а.с. 71-72 том 2), які подано позивачем до суду апеляційної інстанції, не свідчать про законність встановлення тимчасової споруди по АДРЕСА_1 .

З приводу доводів апеляційної скарги про відстуність у відповідача повноважень на демонтаж тимчасових споруд, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено перелік власних (самоврядних) та делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Зокрема, цією статтею врегульовано право виконавчих органів відповідних рад на організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, тощо.

За визначенням статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля; утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, правил благоустрою території населеного пункту, а також санітарне очищення території, її озеленення, збереження та відновлення об`єктів благоустрою; заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» належить, зокрема: здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Статтею 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що на об`єктах благоустрою забороняється: 1) виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; 2) самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, кущі тощо; 3) вивозити і звалювати в не відведених для цього місцях відходи, траву, гілки, деревину, листя, сніг; 4) складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків; 5) самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо; 6) встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Національної поліції; 7) влаштовувати стоянки суден, катерів, інших моторних плавучих засобів у межах територій пляжів; 8) випасати худобу, вигулювати та дресирувати тварин у невідведених для цього місцях; 9) здійснювати ремонт, обслуговування та миття транспортних засобів, машин, механізмів у не відведених для цього місцях (крім випадків проведення негайного ремонту при аварійній зупинці).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

У разі, якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила.

Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил.

Правила включають: 1) порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; 2) вимоги до впорядкування територій підприємств, установ, організацій; 3) вимоги до утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою - територіях загального користування; 4) вимоги до утримання будівель і споруд інженерного захисту території; 5) вимоги до санітарного очищення території; 6) розміри меж прилеглої до підприємств, установ та організацій території у числовому значенні; 7) порядок розміщення малих архітектурних форм; 8) порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 9) інші вимоги, передбачені цим та іншими законами.

Правила не можуть передбачати обов`язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи.

Згідно з положеннями частини першої статті 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Мінрегіонбуду України від 21 жовтня 2011 року № 244 (далі Порядок №244) підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди.

Пунктами 2.30 та 2.31 Порядку № 244 передбачено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасових споруд самовільно забороняється.

За приписами п. 7 п. "а" статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження - організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально - технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Виходячи із аналізу перелічених вище норм Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України «Про благоустрій населених пунктів», колегія суддів доходить висновку про наявність повноважень у Виконавчого комітету Сумської міської ради щодо прийняття рішення про демонтаж незаконно встановленої тимчасової споруди.

Колегія суддів також не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що за відсутності чинного Порядку демонтажу незаконно встановлених/розміщених елементів благоустрою та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Суми, відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення, адже вказаний порядок лише деталізує процедуру демонтажу незаконно встановлених/розміщених елементів благоустрою та тимчасових споруд, а не визначає компетенцію органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень. В той же час, у відповідності до частини першої статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» у разі, якщо відсутні правила благоустрою території населеного пункту, які затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування, застосовуються Типові правила.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.03.2020 у справі № 2а-72/12.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що спірна споруда за адресою: м.Суми проспект Михайла Лушпи, біля буд. 47, не була тимчасовою, а мала всі ознаки капітальної споруди, зокрема, фундамент, колегія суддів вважає недоведеними, адже жодного доказу встановлення об`єкта нерухомості за вказаною адресою позивачем не подано.

Поряд з цим, як було встановлено із матеріалів справи, на підставі акту №13/20 від 30.10.2020 (а.с. 103-106 том 1), на виконання пункту 5 рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 21.05.2019 №303 (а.с. 107 том 1), проведено звільнення земельної ділянки (місця розміщення) від незаконно встановленого/розміщеного об`єкта тимчасової споруди за адресою: проспект Михайла Лушпи, біля буд. 47.

Отже, тимчасова споруда за адресою: проспект Михайла Лушпи, біля буд. 47, вже була попередньо демонтована.

Разом з тим, у відповідності до положень статті 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» об`єкти архітектурної діяльності (об`єкти архітектури) - будинки і споруди житлово-цивільного, комунального, промислового та іншого призначення, їх комплекси, об`єкти благоустрою, садово-паркової та ландшафтної архітектури, монументального і монументально-декоративного мистецтва, території (частини територій) адміністративно-територіальних одиниць і населених пунктів.

Для створення об`єкта архітектури виконується комплекс робіт, який включає: підготовку містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки у випадках і порядку, передбачених законодавством; здійснення в необхідних випадках передпроектних робіт, а також заходів з охорони нововиявлених під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єктів містобудування, що відповідно до закону мають антропологічне, археологічне, естетичне, етнографічне, історичне, мистецьке, наукове чи художнє значення; пошук архітектурного рішення, розроблення, погодження у визначених законом випадках і затвердження проекту; виконання робочої документації для будівництва, а в разі виконання її або окремих її частин іншим виконавцем - здійснення авторського нагляду за таким виконанням; будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) та знесення об`єкта архітектури, архітектурно-будівельний контроль, технічний та авторський нагляди під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування; прийняття спорудженого об`єкта в експлуатацію (стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Між тим, докази здійснення відповідного комплексу робіт та/або придбання цілісного об`єкта капітального будівництва до суду також не подано.

Виходячи з приведених вище норм та визначення поняття тимчасової споруди, закріпленого у пункту 1.3 Порядку №244, тимчасова споруда на відміну від об`єкта капітального будівництва не є об`єктом нерухомості, є полегшеною наземною конструкцією по планованій поверхні ґрунту та не має підземної частини, не має такого конструктивного елементу як «фундамент».

Згідно п.3.25 ДБН В.2.1.-10.2018 «Основи і фундаменти будівель та споруд», фундамент - підземна частина споруди, яка сприймає навантаження від несучих конструкцій і передає їх на основу, складену природними ґрунтами (природну) чи штучними ґрунтами (штучну).

З огляду на приведене, позивачем не надано доказів того, що споруда за адресою: м.Суми, пр. М.Лушпи, біля буд. 47, мала ознаки об`єкта капітального будівництва.

При цьому, звертаючись з позовом до суду позивачем зазначено, що він є власником саме тимчасової споруди.

Крім того, подані до суду апеляційної інстанції позивачем протокол про адміністративне правопорушення №001576 від 01.04.2021 (а.с. 81 том 2) та постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті Сумської міської ради від 12.04.2021 №299 (а.с. 82 том 2), також свідчать про те, що за адресою: м.Суми, проспект Михайла Лушпи, буд. 47, була розміщена саме тимчасова споруда.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги про те, що відповідна споруда не була тимчасовою, у зв`язку з чим оскаржуваного рішення відповідача було неправомірним саме через порушення порядку знесення капітальної споруди та відсутності повноважень у відповідача здійснювати демонтаж споруди на підставі оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваним рішення відповідача було порушено право позивача на власність, виходячи з наступного.

Так, за змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №504/4148/16-а.

У даній справі же, напроти, відповідачем було доведено відсутність у позивача прав на створення тимчасової споруди за адресою: м.Суми, пр. М.Лушпи, біля буд. 47, а також спростовано існування іншого права у позивача на таку споруду, зокрема, оренда земельної ділянки за вказаною адресою та/або отримання дозволу на будівництво, що і обумовлює законність прийнятого відповідачем рішення про демонтаж.

Враховуючи приведене вище, оскільки матеріалами справи встановлено, що спірна тимчасова споруда за адресою: м.Суми, пр. М.Лушпи, біля буд. 47, розміщена за відсутності виготовленого і погодженого у встановленому законом порядку паспорту прив`язки, колегія суддів прийшла до висновку про правильність висновків суду першої інстанції стосовно необґрунтованості позовних вимог та правомірності оскаржуваного рішення від 31.08.2021 № 492 «Про здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно встановлених/розміщених об`єктів» в частині пункту 87 додатку 1 до даного рішення.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 по справі № 480/10508/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 24.11.2023