Справа № 580/1247/23
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1247/23 Суддя (судді) першої інстанції: Тимошенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.

при секретарі судового засідання Зіньковській Ю.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Кузьмінській О.О. ;

від відповідача (апелянт): не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Члена комісії з реорганізації (припинення) Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Богдана Панасенка на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2023 року у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_2 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому позивач просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №6504/к від 21.12.2022 про звільнення позивача;

2) поновити позивача на посаді завідувача сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу відповідача;

3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2022.

В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначає, що на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 30.05.2022 № 264/к позивачку переведено з посади заступника начальника відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги на посаду завідуючої сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 01.06.2022. 24.11.2022 її попереджено про звільнення. Підставою попередження стала реорганізація шляхом приєднання до Північно - східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, відповідно до Постанови КМУ № 912 від 16.08.2022. Одночасно з попередженням про звільнення їй направлено лист начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 10.2/30/103/22 СЛІ з пропозицією іншої посади державного службовця, та запропоновано зайняти посаду завідувача сектору документування у Донецькій області Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця (розташуванням робочого місця у м. Полтава). 14.12.2022 позивачем подана на ім`я начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заява про незгоду на переведення на запропоновану тимчасову посаду. Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) від 21.12.2022 № 6504/к «Про звільнення ОСОБА_2 », позивачка звільнена 30.12.2022 з посади заступника начальника відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги, на посаду завідуючої сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Позивачка вважає наказ про звільнення незаконним у зв`язку з тим, що запропонована їй посада обмежена у часі та неминуче трудові відносини буде припинено за звичайних умов, тобто після виходу на роботу працівника відсутнього тимчасово. Заяву про звільнення вона не надавала. Крім того нею у заяві зазначено що, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, в порушення вимог ст. 87 ЗУ «Про державну службу» при ліквідації (реорганізації шляхом приєднання) пропонує зайняти посаду уклавши трудовий контракт на певний строк, коли раніше у неї був укладений трудовий контракт на невизначений термін.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року:

- визнано протиправним та скасовано наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №6504/к від 21.12.2022 про звільнення ОСОБА_2 ;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31.12.2022;

- стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.12.2022 по 07.06.2023 у розмірі 162019 (сто шістдесят дві тисячі дев`ятнадцять) грн 94 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління ДПС у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснення порушень процесуальних норм, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відкриваючи провадження у справі, судом першої інстанції не було вирішено питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а посилання позивачки на введення воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку у справі. Також, апелянт вказує на те, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача, у зв`язку з відмовою останньої від переведення на запропоновану посаду.

Представник позивача у судовому заперечував проти вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 проходила державну службу в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) на посаді заступника начальника відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги, на посаду завідуючої сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 01 червня 2022 року.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» урядом прийнято рішення про реорганізацію Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» Міністерством юстиції України 22.09.2022 видано наказ № 4011/5 «Про реорганізацію міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції», яким, зокрема, наказано реорганізувати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. Встановлено, що правонаступниками міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції, які реорганізовуються є відповідні міжрегіональні управління Міністерства юстиції, до яких вони приєднуються. Утворено комісії з реорганізації міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції та призначено голів цих комісій, на яких між іншого покладено обов`язок забезпечити дотримання порядку вивільнення, звільнення, переведення державних службовців та інших працівників, встановленого Кодексом законів про працю України та Законом України «Про державну службу» (підпункт 6 пункту 8 наказу).

Листом за підписом голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 10.1-40-441/СЗ від 25.11.2022 на адресу позивачки направлено попередження про звільнення, разом з пропозицією керівника державної служби у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції від 24.11.202 вих. № 10.1/30/103/22/СЛІ щодо зайняття вакантної посади - завідувача сектору документування у Донецькій області Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця ( розташуванням робочого місця у м. Полтава). 19.12.2022 Позивачка подала на ім`я начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про відмову від переведення на запропоновану посаду.

19.12.2022 позивачкою направлено на ім`я начальника голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заяву про не надання згоди на зайняття запропонованої посади завідувача сектору документування у Донецькій області Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця (розташуванням робочого місця у м. Полтава). Оскільки запропонована посада обмежена в часі та неминуче трудові відносини будуть припинені за звичайних умов.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) від 21.12.2022 № 6504/к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивачку звільнено 30 грудня 2022 року з посади заступника начальника відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги, на посаду завідуючої сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, пропонуючи ОСОБА_2 обійняти посаду на період відсутності інших працівників, не виконав свого обов`язку щодо пропозиції вакантних посад, а тому відповідач не виконав вимоги частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу». За наведених обставин суд дійшов висновку, що першим відповідачем не дотримано порядку вивільнення позивача, визначеного чинним законодавством.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу

Частиною 3 статті 83 Закону № 889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, на час попередження позивача про майбутнє звільнення 24.11.2022 правомірними підставами для припинення державної служби та звільнення державного службовця відповідно до вказаних положень є: - скорочення чисельності або штату державних службовців; - скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; - реорганізація державного органу.

В силу приписів частини 3 статті 83 Закону № 889-VIII відповідач мав обов`язок запропонувати позивачу як державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, тоді як можливість звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ законодавцем безпосередньо пов`язана з відсутністю можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Під «нижчою посадою» слід розуміти посаду державної служби, яка належить до нижчої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби.

Частиною 5 статті 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

В роз`ясненнях, наданих Національним агентством України з питань державної служби № 48-р/з від 14.02.2018, вказано, що скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». При цьому такому державному службовцю за наявності вакантних посад у державному органі має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції інша робота (посада державної служби) у цьому державному органі.

З матеріалів справи вбачається, що на час попередження про майбутнє звільнення позивач займала посади заступника начальника відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги, на посаду завідуючої сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Також, колегія суддів звертає увагу, що станом на 24.11.2022 та на 20.12.2022 було 40 вакантних посад категорії «Б», які могли бути запропоновані позивачці ОСОБА_2 , проте, жодна із посад позивачці запропонована не була. При цьому, відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що як на момент попередження позивачки про наступне звільнення, так і на час її звільнення наявні 40 вакантних посад позивач не могла зайняти відповідно до своїх навиків та компетентності.

Щодо запропонованої позивачці посади завідувача сектору документування у Донецькій області Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця (розташуванням робочого місця у м. Полтава), колегія суддів враховує наступне.

Виходячи з системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої, третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, реорганізації державного органу, покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 826/19187/16, від 31.03.2020 у справі № 826/6148/16, від 09.10.2019 у справі № 821/595/16, від 26 січня 2023 року у справі № 160/336/20 та ін.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення (постанови Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 807/3588/14, від 27.05.2020 у справі № 813/1715/16).

Як уже було зазначено, позивачка працювала на посаді завідувача сектору архівної роботи Управління організаційного забезпечення та документообігу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). За інформацією, наданою відповідачем, на час повідомлення позивачки про наступне звільнення та на час звільнення у новоствореному Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції існувало 40 вакантних посад категорії «Б», які могли бути запропоновані ОСОБА_2 .

Натомість відповідач 24.11.2022 запропонував позивачці обійняти посаду завідувача сектору документування у Донецькій області Управління організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця ( розташуванням робочого місця у м. Полтава), тобто, запропонував укласти строковий трудовий договір на період відсутності основного працівника.

Поняття вакансія розкрито у пункті 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» та означає вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Запропонована позивачці посада на період заміщення тимчасово відсутніх державних службовців не є вакантною не залежно від того, з яких причин відсутній основний працівник (у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою, відпусткою по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тощо) та на який проміжок часу ця посада є вільною.

Отже, відповідач, пропонуючи ОСОБА_2 обійняти посаду на період відсутності інших працівників, не виконав свого обов`язку щодо пропозиції вакантних посад, а тому відповідач не виконав вимоги частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу».

За наведених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що першим відповідачем не дотримано порядку вивільнення позивача, визначеного чинним законодавством.

Колегія суддів зауважує, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору і роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджено та не спростовано апелянтом, що докази пропонування позивачці вакантних посад у період з моменту попередження про наступне звільнення до самого звільнення, відмови позивачки від подальшого проходження служби, а також щодо відсутності можливості подальшого продовження проходження позивачем служби, відповідачем суду не надано, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не вжито заходів для реального фактичного працевлаштування позивачки, є правильним.

Колегія суддів посилання апелянта на те, що звільнення позивачки відбулось в період дії воєнного стану, а тому на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок запропонувати працівнику рівнозначну посаду, а також те, що вирішення питання, яку саме рівнозначну вакантну посаду пропонувати державному службовцю, законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, з огляду на наступне.

Так, статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX, із змінами, внесеними згідно із Законом № 2352-IX від 01.07.2022, визначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Однак, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не врегульовано питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до спірних правовідносин не є застосовним.

Також безпідставними є посилання апелянта на наявність у нього права у період дії воєнного стану перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, повідомляти працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, не пізніш як до запровадження таких умов тощо, оскільки такі обмеження запроваджуються лише на певний період воєнного стану. Після закінчення дії воєнного стану права працівників повинні бути поновлені до первинного стану.

У даному випадку, щодо позивача прийнято рішення про звільнення без дотримання вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» і її права вже неможливо буде поновити після закінчення воєнного стану.

Суд апеляційної інстанції не оцінює запропоновану ОСОБА_2 посаду на її рівнозначність раніше зайнятій посаді, позаяк запропонована посада не є вакантною.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, зважаючи на вище викладене та ураховуючи установлення судом протиправності винесення відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для поновлення позивачки на попередній посаді.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середнього заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з ч. 3, 4 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за два місяці роботи.

Відповідно до ч. 1 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою відповідача від 25.04.2023 заробітна плата ОСОБА_2 у жовтні 2022 року становила 31133,00 грн, відпрацьовано 21 робочий день, у листопаді 2022 року - 34592,20 грн, відпрацьовано днів 22.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 1528,49 грн. Зазначені у довідці відомості сторонами не оспорюються.

Часом вимушеного прогулу позивачки є період з 31.12.2022 по 07.06.2023 (дата ухвалення рішення) та становить 106 робочих днів.

Відповідно, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу вираховується шляхом множення середньоденного заробітку (1528,49 грн) на число робочих днів за період вимушеного прогулу (106 днів) та становить 162019 грн 94 коп.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок, що відповідач не доведено правомірність звільнення позивачки відповідно до вимог законодавства, а позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом не вирішувалось питання щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина 5 статті 122 КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Під час звернення до суду позивачем до позовної заяви додано клопотання про поновлення пропущеного строку, в якому позивач просить поновити строк звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування клопотання зазначила, що 30.12.2022 спірним наказом її звільнено із займаної посади, а 21.01.2023 (в строк встановлений ст. 122 КАС України) вона звернулася до Черкаського районного суду. Черкаський районний суд своєю ухвалою від 24.01.2023 у справі №707/184/23 передав справу за її позовом до Соснівського районного суду м. Черкаси. Соснівський районний суд м. Черкаси своєю ухвалою від 13.02.2023 відмовив у відкритті провадження у справі, у зв`язку з тим, що даний спір розглядається за правилами адміністративного судочинства та відноситься до юрисдикції Черкаського окружного адміністративного суду.

Таким чином, провадження у даній справі було відкрито з урахуванням заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, про що судом зазначено в ухвалі від 19.04.2023.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наведених обставин, а також з урахуванням того, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилася з м. Сєвєродонецьк Луганської області та фактично проживає/перебуває у м. Черкаси з підстав, які передбачені статтею 1 Закону № 1706-VII, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, причини пропуску строку звернення до суду останньою є поважними.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Члена комісії з реорганізації (припинення) Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Богдана Панасенка - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан

Повний текст постанови складено 24.11.2023.