Справа № 460/51513/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/51513/22 пров. № А/857/15305/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гінди О.М., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Балкер» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя у І інстанції Гресько О.Р.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 27 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Балкер» (далі ТОВ «Балкер») звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС у Рівненській області) № 01 від 13 вересня 2022 року про застосування до фінансових санкцій у розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі № 460/51513/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у період з 01 квітня 2020 року до 08 квітня 2020 року позивачем операції з придбання та подальшого обігу (зберігання, використання) пального, отриманого 01 квітня 2020 року у кількості 8746,53 л, здійснювалося за відсутності відповідної ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки). Відтак оспорюване рішення ГУ ДПС у Рівненській області про застосування фінансових санкцій є правомірним та скасуванню не підлягає.

У апеляційній скарзі ТОВ «Балкер» просило скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що згідно з пункту 521 підрозділу 10 Розділ 20 Податкового кодексу України (далі ПК) у редакції від 01 квітня 2020 року, за порушення податкового законодавства щодо порядку зберігання пального, вчинені протягом періоду з 1 березня по 31 травня 2020 року, штрафні санкції не застосовуються.

Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що заперечує факт зберігання пального у період з 01 квітня 2020 року по 27 квітня 2020 року включно. У день поставки пального 01 квітня 2020 року пальне було використане для заправлення автомобільного транспорту та спецтранспорту. Актом перевірки не було встановлено наявність палива в резервуарі у спірний період. Тому висновки контролюючого органу є безпідставними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, основними видами діяльності ТОВ «Балкер» за КВЕД є:

оптова торгівля відходами та брухтом (основний);

оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин;

функціювання музеїв;

діяльність із охорони та використання пам`яток історії, будівель та інших пам`яток культури;

оптова торгівля іншими проміжними продуктами;

неспеціалізована оптова торгівля;

роздрібна торгівля пальним;

інша допоміжна діяльність у сфері транспорту;

демонтаж (розбирання) машин і устатковання;

відновлення відсортованих відходів.

Посадовими особами Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області) була проведена фактична перевірка ТОВ «Балкер» з питань провадження господарської діяльності з обігу пального, за результатами якої складено акт №3702/20-40-09-01-03/32508612 від 18 лютого 2022 року.

У вказаному акті контролюючим органом зазначено про виявлення порушення ТОВ «Балкер» частин 1, 8 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі Закон №481/95-ВР) у частині зберігання та використання пального для потреб власного споживання за відсутності ліцензії.

Указом президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні.

Наказом ДПС України від 28 березня 2022 року №173 «Про забезпечення безперебійної роботи територіальних органів ДПС» виконання повноважень ГУ ДПС у Харківській області, передбачених положенням про Головне управління ДПС у Харківській області, закріплено за ГУ ДПС у Рівненській області.

Листом ГУ ДПС у Харківській області №2973/7/20-40-09-01-08 від 12 серпня 2022 року на виконання наказу ДПС України від 28 березня 2022 року №173 акт фактичної перевірки від 18 лютого 2022 року №3702/20-40-09-01-03/32508612 було скеровано до ГУ ДПС у Рівненській області.

З урахуванням висновків акту перевірки від 18 лютого 2022 року №3702/20-40-09-01-03/32508612 ГУ ДПС у Рівненській області прийнято рішення про застосування фінансових санкцій №01 від 13 вересня 2022 року.

ТОВ «Балкер» не погодилося із застосуванням до нього фінансових санкцій вказаним рішенням контролюючого органу та звернулося за захистом своїх прав до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки доводів ТОВ «Балкер» про безпідставність накладення на нього фінансових санкцій з огляду на необґрунтованість висновків контролюючого органу та неможливість застосування штрафних санкцій за порушення податкового законодавства у період з 01 березня по з1 травня 2020 року. При цьому позивачем не оспорюється право контролюючого органу на проведення фактичної перевірки товариства та дотримання процедури її проведення.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального регламентовані приписами № 481/95-ВР.

Згідно із абзацом восьмим частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій у розмірі 500 000 гривень. Водночас така санкція не може бути застосована у випадку, якщо місце зберігання пального є таким, яке за змістом статті 15 Закону № 481/95-ВР звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку отримувати відповідну ліцензію.

Частиною 1 статті 15 Закону № 481/95-ВР передбачено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

За правилами частини 8 статті 15 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Частиною 32 статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії документів, перелік яких встановлений частиною тридцять восьмою цієї статті.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального (частина 43 статті 15 Закону №481/95-ВР).

Як зазначено у частині 19 цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

- підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

- підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

- суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

У відповідності до спстини 21 статті 14 цього ж Закону суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

За визначеннями термінів, що містяться у статті 1 Закону № 481/95-ВР:

- місце зберігання - місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання;

- місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування;

- зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

- ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ, що засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Разом із тим, приписами вказаного Законк не визначено що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності».

При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв.

Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481 робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, оскільки кожен суб`єкт господарювання, який придбав і використовує пальне, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що однак суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.

У зв`язку із цим при вирішенні спору слід враховувати норми ПК, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.

Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.

Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:

а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом "а" пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);

б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;

в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.

Не є акцизним складом пересувним:

- транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки;

- паливний бак транспортного засобу.

Окрім того, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного:

до акцизного складу;

до акцизного складу пересувного;

для власного споживання чи промислової переробки;

будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України:

- у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками;

- при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:

а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;

б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які:

- призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг;

- належать іншим особам;

- виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;

в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.

Згідно з приписами підпунктів 14.1.224, 14.1.224-1 пункту 14.1 статті 14 ПК розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб:

- реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий;

- ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

При переході від одного суб`єкта господарювання до іншого права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, відбувається зміна розпорядника акцизного складу пересувного.

Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.

Відтак, апеляційний суд вважає, що системний аналіз наведених норм ПК та Закону №481/95-ВР дають підстави висновку про те, що зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального).

Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу.

У випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Разом із тим, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення.

Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 31 травня 2022 року у справі №540/4291/20, від 19 липня 2023 року у справі № 520/11327/2020, які в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Як свідчать матеріали справи, під час проведення 14 лютого 2022 року контролюючим органом фактичної перевірки позивача було встановлено, що по вул. Морозова, 8 у м. Харкові Харківської області за місцем провадження діяльності ТОВ «Балкер» розташовуються та використовуються вантажний автомобільний транспорт та спеціальні машини, механізми, устаткування, робота яких забезпечується за умови використання пального, а також встановлено наявність паливно-заправного модуля з резервуаром для зберігання пального місткістю 1000,00 л., який внесено до об`єктів оподаткування позивача 07 лютого 2020 року (данні 20-ОПП).

ТОВ «Балкер» отримало ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №2001230 терміном дії з 08 квітня 2020 року за адресою вул. Морозова, буд. 8, м. Харків, Харківська область, Україна.

На підставі даних електронних реєстрів ДПС контролюючий орган дійшов висновку про те, що у період з 01 квітня 2020 року до 08 квітня 2020 року операції з придбання та подальшого обігу (зберігання, використання) пального, отриманого 01 квітня 2020 року у кількості 8746,53 л, здійснювалося за відсутності відповідної ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), на підставі чого ГУ ДПС у Рівненській області прийняло оспорюване рішення №01 від 13 вересня 2022 року про застосування фінансових санкцій у розмірі 500000,00 грн.

Разом із тим, ТОВ «Балкер» заперечує факт зберігання пального у період з 01 квітня 2020 року по 27 квітня 2020 року включно та наполяягає на тому, що у день поставки пального 01 квітня 2020 року таке було використане для заправлення автомобільного транспорту та спецтранспорту, наявність якого визнається контролюючим органом у акті перевірки.

На підтвердження факту використання палива позивачем надано товарно-транспортні накладні та договорами оренди транспортних засобів та механізмів (а.с. 19-76).

Водночас, як слушно зауважив апелянт, у акті перевірки №3702/20-40-09-01-03/32508612 від 18 лютого 2022 року не зафіксовано фактичну наявність палива в резервуарі за адресою вул. Морозова, буд. 8, м. Харків, Харківська область у період з 01 квітня 2020 року по 08 квітня 2020 року.

При цьому ТОВ «Балкер» стверджує, що отримане 01 квітня 2020 року паливо було відразу відвантажене у паливні баки транспортних засобів, що використовувалися позивачем у господарській діяльності, і доказів на спростування таких тверджень товариства контролюючим органом суду не надано.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених фактичних обставин апеляційний суд вважає, що висновки контролюючого органу про те, що у період з 01 квітня 2020 року до 08 квітня 2020 року ТОВ «Балкер» здійснювало зберігання пального, отриманого 01 квітня 2020 року у кількості 8746,53 л, за відсутності відповідної ліцензії не можна вважати належним чином обґрунтованими відповідними доказами, що свідчить про протиправність оспорюваного рішення №01 від 13 вересня 2022 року ГУ ДПС у Рівненській області.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позову ТОВ «Балкер» задовольнити.

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Рівненській області на користь ТОВ «Балкер» сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 6000 + 9000 = 15000 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Балкер» задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі № 460/51513/22 та позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Балкер» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Рівненській області № 01 від 13 вересня 2022 року про застосування фінансових санкцій.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балкер» (, 25066, м. Кропивницький, вул. Кропивницького, 139) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області (, 33023, м. Рівне, вул. Відінська, 12).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді О. М. Гінда
Н. М. Судова-Хомюк