Справа № 420/7263/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2023-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/7263/23
Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.,

повний текст судового рішення

складено 10.08.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Танасогло Т.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі №420/7263/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

06.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС в Одеській області №218-о від 27.09.2021 «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 » в частині визначення дати звільнення, яким підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління координаційного забезпечення податкової міліції ГУ ДФС в Одеській області, 27.09.2021 звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за ст.64 п. «г» (через скорочення штатів) згідно із Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114;

- зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області внести зміни до наказу №218-о від 27.09.2021 «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 », а саме: змінити дату звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління координаційного забезпечення податкової міліції ГУ ДФС в Одеській області з 27.09.2021 на 22.03.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 22.09.2021 по 21.03.2022 він знаходився на лікарняному. Як стверджував позивач, наказ №218-о від 27.09.2021 щодо звільнення Головним управлінням ДФС в Одеській області видано у період непрацездатності ОСОБА_1 , що є порушенням приписів ч.3 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі № 420/7263/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. У даному випадку має місце ліквідація ГУ ДФС в Одеській області, а тому передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України заборона на звільнення працівника в період його непрацездатності на спірні правовідносини не поширюється.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 не зазначено у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст позовної заяви (а.с.1-7, а.с.114-122).

25.09.2023 позивачем до апеляційного суду подано доповнення до апеляційної скарги, у яких позивачем акцентовано увагу на тому, що наразі діє комісія з реорганізації Головного управління ДФС в Одеській області, а тому вказаний орган не вибув, як сторона по справі, зі спірних правовідносин.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги із поданими додатково доповненнями, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, апеляційним судом з`ясовано, що 27.09.2021 Головним управлінням ДФС в Одеській області видано наказ №218-О «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 ».

Означеним індивідуальним актом підполковника податкової міліції ОСОБА_1 старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління координаційного забезпечення податкової міліції Головного управління ДФС в Одеській області звільнено з посади та податкової міліції ДФС з 27.09.2021.

Не погодившись із датою звільнення позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із пунктом 2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, звання «підполковник міліції» відноситься до старшого начальницького складу.

Відповідно до п.п.«г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Апеляційний суд зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано питання звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, а тому до спірних підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, наказом ГУ ДФС в Одеській області від 27.09.2021 №218-О «Про звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади та податкової міліції ДФС за п.«г» ст.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (через скорочення штатів).

Дотримання роботодавцем порядку звільнення через скорочення штату ОСОБА_1 під сумнів не ставиться, а тому такі правовідносини судом апеляційної інстанції не перевіряються та відповідна оцінка їм не надається.

У досліджуваній ситуації позивач лише вказує, що звільненні відбулося у період його тимчасової непрацездатності.

Надаючи оцінку такій обставині, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно із ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019 положення частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними).

Апеляційним адміністративним судом з`ясовано, що у період з 22.09.2021 по 21.03.2022 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідкою КНЦ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №4 ОМР від 23.03.2023, медичним висновком №А95Р-НАРР-РТ76-КК75 від 22.09.2021, довідками про тимчасову непрацездатність військовослужбовця, співробітника МВС України, студента, учня від 27.11.2021 №39, від 31.12.2021 №45, від 04.02.2022 №8, від 12.03.2022 №13.

Між тим, слід за доцільне зауважити, що 18.12.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», пунктом 1 якої передбачено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 установлено, що:

- Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок);

- Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства.

- Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, до якого включено Головне управління ДПС в Одеській області та реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби, шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Головне управління ДФС в Одеській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС в Одеській області.

Пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Визначено територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Отже, Головне управління ДПС в Одеській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДФС в Одеській області лише у відповідних сферах діяльності, які визначені постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200, а саме у сфері реалізації державної податкової політики та державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби, у тому числі, й підрозділ податкової міліції у складі Головного управління ДФС в Одеській області, продовжують здійснювати свої повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, ГУ ДПС в Одеській області не є правонаступником функцій податкової міліції щодо забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2021 №510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України» постановлено утворити Бюро економічної безпеки України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» основними завданнями Бюро економічної безпеки України є: 1) виявлення зон ризиків у сфері економіки шляхом аналізу структурованих і неструктурованих даних; 2) оцінювання ризиків і загроз економічній безпеці держави, напрацювання способів їх мінімізації та усунення; 3) надання пропозицій щодо внесення змін до нормативно-правових актів з питань усунення передумов створення схем протиправної діяльності у сфері економіки; 4) забезпечення економічної безпеки держави шляхом запобігання, виявлення, припинення, розслідування кримінальних правопорушень, що посягають на функціонування економіки держави; 5) збирання та аналіз інформації про правопорушення, що впливають на економічну безпеку держави, та визначення способів запобігання їх виникненню в майбутньому; 6) планування заходів у сфері протидії кримінальним правопорушенням, віднесеним законом до його підслідності; 7) виявлення та розслідування правопорушень, пов`язаних з отриманням та використанням міжнародної технічної допомоги; 8) складання аналітичних висновків і рекомендацій для державних органів з метою підвищення ефективності прийняття ними управлінських рішень щодо регулювання відносин у сфері економіки.

З огляду на вищевикладене, можливо дійти висновку, що функції, які виконувала податкова міліція, покладено на новий утворений орган - Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до ч.3 ст.19 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» на службу до Бюро економічної безпеки України приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку громадяни України, які здатні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Бюро економічної безпеки України без проведення конкурсу забороняється.

Колегія суддів відмічає, що законодавством не передбачено можливості переходу посадових осіб податкової міліції на службу в Бюро економічної безпеки України. На службу в Бюро економічної безпеки України приймаються лише через участь в проведенні конкурсу.

У зв`язку з наведеним апеляційний адміністративний суд зазначає, що подальше проходження позивачем служби в податковій міліції ГУ ДФС в Одеській області унеможливилось скороченням штатів.

При цьому, до ГУ ДПС в Одеській області позивач не може бути переведений через відсутність у такого органу функцій податкової міліції, а до новоствореного органу Бюро економічної безпеки України прийняття на службу відбувається виключно на конкурсних засадах.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку має місце повне скорочення штатів без можливості подальшого використання позивача на службі, що відповідає підставі для дострокового звільнення зі служби на підставі п.п. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

На противагу такому висновку позивачем не наведено жодних доводів, як і не надано належних та допустимих доказів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 не заперечує, що в межах спірних правовідносин має місце повна ліквідація Головного управління ДФС в Одеській області.

Позивач також не вказує, що в спірних правовідносинах має місце інша форма припинення юридичної особи, аніж повна ліквідація.

З урахуванням наведеного, апеляційний адміністративний суд вказує, що передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України заборона на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності на досліджувані правовідносини не поширюється.

Крім того, саме по собі перебування позивача протягом тривалого часу на лікарняному не перешкоджало роботодавцю його звільнити і таке звільнення не може свідчити про порушення встановлених законодавством гарантій від незаконного звільнення працівника, оскільки позивача ще 26.07.2021 (за два місяці до звільнення) попереджено про наступне звільнення (а.с.56).

Відтак, апеляційний адміністративний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги задоволенню не підлягають, адже є необґрунтованими.

Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі твердження не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі №420/7263/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Т.М. Танасогло А.В. Крусян