Справа № 818/2883/14
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 р. Справа № 818/2883/14
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, по справі № 818/2883/14

за позовом ОСОБА_1

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Полтавській та Сумській областях (РВ ФДМ по Полтавській та Сумській областях, відповідач) з вимогою зобов`язати відповідача надати позивачеві щорічні відпустки за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2007 року по 05 червня 2014 року згідно із заявою позивача від 04 серпня 2014 року та внести зміни до наказу про надання відпустки від 29 вересня 2014 року № 82, а саме вказати, що відпустка надається за період роботи з 25 грудня 2007 року по 24 грудня 2008 року.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021, позов задоволено ОСОБА_1 .

Зобов`язано Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Сумській області надати ОСОБА_1 щорічні відпустки (основні та додаткові) за час незаконного звільнення з 25 грудня 2007 року по 05 червня 2014 року відповідно до поданої заяви від 04 серпня 2014 року.

На виконання вказаного рішення, Сумським окружним адміністративним судом 29.03.2021 видано виконавчий лист, а виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця від 13.09.2022.

У квітні 2023 року представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (далі заявник, відповідач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій просив суд:

- постановити ухвалу про зупинення виконання за виконавчим документом - виконавчим листом, що виданий Сумським окружним адміністративним судом 29 березня 2021 року у справі № 818/2883/14

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, що виданий Сумським окружним адміністративним судом 29 березня 2021 року у справі № 818/2883/14.

Заява мотивована тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 818/2883/14, який виданий Сумським окружним адміністративним судом 29.03.2021 про зобов`язання Регіонального відділення надати ОСОБА_1 щорічні основні та додаткові відпустки за час незаконного звільнення з 25.12.2007 по 05.06.2014 відповідно до поданої заяви 04.08.2014. Відпустка може бути надана особі, яка перебуває з роботодавцем у трудових відносинах. Наказом Фонду державного майна України від 04.10.2022 № 222-р ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 13.10.2022 у зв`язку з досягненням 65-річного віку. З 13.10.2022 трудові відносини між ОСОБА_1 та Регіональним відділенням відсутні, що унеможливлює надання відпустки. Просить визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року по справі №818/2883/14 задоволено заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях про зобов`язання вчинити дії.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, що виданий Сумським окружним адміністративним судом 29 березня 2021 року у справі № 818/2883/14 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській і Сумській областях про зобов`язання надати щорічні відпустки (основну та додаткові) за час незаконного звільнення в 25 грудня 2007 року по 05 червня 2014 року відповідно до поданої заяви від 04 серпня 2014 року.

ОСОБА_1 , не погодившись із вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу порушив норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

В обґрунтування вимог позову апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки при вирішенні даної справи підняв та запросив у відповідача інформацію щодо виплати позивачу компенсації за ненадану відпустку. У відповідності до положень статті 374 КАС України відсутні підстави для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа через припинення трудових відносин, тоді як судове рішення, яке набрало законну силу, є обов`язковим для виконання. Окрім того, апелянтом зауважено, що в ухвалі суду першої інстанції не міг встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду. Відтак позивачем наплигається на протиправності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 КАСУ суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надати ОСОБА_1 щорічні відпустки (основні та додаткові) за час незаконного звільнення з 25.12.2007 по 05.06.2014 відповідно до поданої заяви від 04.08.2014.

Виконавчий лист видано 29.03.2021, виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця від 13.09.2022.

Ці обставини учасниками справи не оспорюються.

Наказом Фонду державного майна України № 233-р від 04.10.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку з досягненням 65-річного віку (а.с. 5).

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області від 17.05.2019 № 72-к, із змінами, внесеними наказом № 74-к від 23.05.2019, позивачу виплачена компенсація невикористаних основної відпустки за 2007-2008 роки за 19 календарних днів, 2008-2009 роки - за 17 календарних днів, з 02.03.2011 по 04.04.2011 - за 2 календарних дні, з 30.03.2013 по 01.05.2013 - за 2 календарних дні, з 30.03.2014 по 04.06.2014 - за 3 календарних дні; додаткової відпустки за період роботи з 07.06.2008 по 06.06.2009 за 15 календарних днів, з 07.06.2010 по 06.06.2011 - за 15 календарних днів, за період з 07.06.2013 по 06.06.20145 за 15 календарних днів (а.с. 38-39).

Крім того, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , за наказом від 07.10.2022 № 87 йому виплачена компенсація за невикористані 229 календарних днів відпусток. Щорічних основних за період з 07.06.2008 по 06.06.2009 - за 13 календарних днів, з 07.06.2009 по 06.06.2010 за 30 календарних днів, за період з 07.06.2010 по 06.06.2011 за 28 календарних днів, за період з 07.06.2011 по 06.06.2012 - за 30 календарних днів, за період з 07.06.2012 по 06.06.2013 - за 28 календарних днів, за період з 07.06.2013 по 06.06.2014 - за 27 календарних днів, за період з 05.06.2022 по 1310.2022 за 10 календарних днів. Додаткової відпустки за 2009 рік - за 15 календарних днів, 2011 рік - за 15 календарних днів, 2012 рік - за 15 календарних днів, 2021 рік - за 3 календарних дні та за 2022 рік - за 15 календарних днів (а.с. 46, 53).

З досліджених судом першої інстанції наказів вбачається, що ОСОБА_1 при звільненнях у 2019 та 2022 роках відповідачем була виплачена компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпусток за період, зазначений у рішенні Сумського окружного адміністративного суду.

У судовому засіданні в ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заперечувалось обставини отримання відповідних компенсацій.

Задовольнивши заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі №818/2883/14, суд першої інстанції вважав правомірним твердження відповідача про те, що його обов`язок надання ОСОБА_1 був виконаний шляхом виплати грошової компенсації невикористаних днів відпусток і у зв`язку з цим припинився. У зв`язку з цим суд першої інстанції вважав за необхідне визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Сумським окружним адміністративним судом 29.03.2021 у справі № 818/2883/14.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі, виходячи з наступного.

З матеріалами справи колегією суддів встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надати ОСОБА_1 щорічні відпустки (основні та додаткові) за час незаконного звільнення з 25.12.2007 по 05.06.2014 відповідно до поданої заяви від 04.08.2014.

На підставі вказаного судового рішення Сумським окружним адміністративним судом видано 29.03.2021 виконавчий лист, а виконавче провадження на підставі якого відкрито 13.09.2022.

Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду, яка відносилась до посад державної служби, однак у зв`язку із досягненням позивачем граничного віку перебування на посадах державної служби, 04.10.2022 його було звільнено.

Так, відповідно до вимог статей 57-59 Закону України "Про державну службу" державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. За кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Статтею 2 Закону України "Про відпустки" визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, крім іншого, забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до статті 24 закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 74, 83 Кодексу законів про працю України.

З наведених норм вбачається, що відпустка надається особі, яка перебуває з роботодавцем у трудових відносинах. За загальним правилом заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається. Разом з тим, закон передбачає виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника. Тобто обов`язок роботодавця надати працівнику відпустку при звільненні такого працівника може бути виконаний шляхом виплати грошової компенсації.

Як встановлено з матеріалів справи, наказом Фонду державного майна України №233-р від 04.10.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку з досягненням 65-річного віку (а.с. 5).

Відтак, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області від 17.05.2019 № 72-к, із змінами, внесеними наказом № 74-к від 23.05.2019, позивачу виплачена компенсація невикористаних основної відпустки за 2007-2008 роки за 19 календарних днів, 2008-2009 роки - за 17 календарних днів, з 02.03.2011 по 04.04.2011 - за 2 календарних дні, з 30.03.2013 по 01.05.2013 - за 2 календарних дні, з 30.03.2014 по 04.06.2014 - за 3 календарних дні; додаткової відпустки за період роботи з 07.06.2008 по 06.06.2009 за 15 календарних днів, з 07.06.2010 по 06.06.2011 - за 15 календарних днів, за період з 07.06.2013 по 06.06.20145 за 15 календарних днів (а.с. 38-39).

Крім того, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , за наказом від 07.10.2022 № 87 йому виплачена компенсація за невикористані 229 календарних днів відпусток. Щорічних основних за період з 07.06.2008 по 06.06.2009 - за 13 календарних днів, з 07.06.2009 по 06.06.2010 за 30 календарних днів, за період з 07.06.2010 по 06.06.2011 за 28 календарних днів, за період з 07.06.2011 по 06.06.2012 - за 30 календарних днів, за період з 07.06.2012 по 06.06.2013 - за 28 календарних днів, за період з 07.06.2013 по 06.06.2014 - за 27 календарних днів, за період з 05.06.2022 по 1310.2022 за 10 календарних днів. Додаткової відпустки за 2009 рік - за 15 календарних днів, 2011 рік - за 15 календарних днів, 2012 рік - за 15 календарних днів, 2021 рік - за 3 календарних дні та за 2022 рік - за 15 календарних днів (а.с. 46, 53).

Отже, з приведеного вбачається, що при звільненні у 2019 та 2022 роках відповідачем була виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація за невикористані дні відпусток. Позивач не заперечував, що вказана компенсація ним була отримана.

При цьому, оскільки трудові відносини із позивачем припинено, відповідач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист виданий за рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018.

Досліджуючи питання визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню до виконання, врегульовано статтею 374 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України).

Частинами першою та другою вказаної статті встановлено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту наведених норм вбачається, що суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, у разі: якщо його було видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою; з інших причин.

Наведені в статті 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі №804/7154/16.

Виходячи з аналізу приведених вище норм, матеріально-правовою підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є відсутність обов`язку у боржника через його припинення та/чи добровільне виконання.

Як встановлено колегією суддів із матеріалів справи, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надати ОСОБА_1 щорічні відпустки (основні та додаткові) за час незаконного звільнення з 25.12.2007 по 05.06.2014 відповідно до поданої заяви від 04.08.2014.

Вказане рішення набрало законну силу 01 лютого 2021 року, а виконавчий лист Сумським окружним адміністративним судом видано 29.03.2021.

Виконавче провадження №69849234 за даним виконавчим листом відкрито на підставі постанови державного виконавця від 13.09.2022. Тобто виконавчий лист до примусового виконання було пред`явлено більш ніж через рік після його отримання, тоді як вже близько через місяць (04 жовтня 2022 року) ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку з досягненням 65-річного віку (наказ №233-р від 04.10.2022) (а.с. 10 том 3).

Перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, позивач обіймав посаду, яка відносилась до посад державної служби. На момент розгляду справи позивач звільнений із державної служби у зв`язку із досягненням 65-річного віку, граничного віку перебування на державній службі.

Щодо можливості надання відпусток працівникам, в тому числі державним службовцям, то у відповідності до положень статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають саме громадяни України, які перебувають у трудових відносинах із організацією. Відтак, для реалізації права позивача на отримання відпусток, він має перебувати у трудових відносинах із роботодавцем.

Отже, для виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 про надання щорічних відпусток, особа має бути поновлена на посаді.

Проте, у даній справі вирішується лише питання про визнання виконавчого листа у справі таким, що не підлягає виконанню, а правомірність наказу №233-р від 04.10.2022 про звільнення ОСОБА_1 не є предметом розгляду даної справи.

Поряд з цим, право працівника на отримання відпустки, як і обов`язок роботодавця надати відпустку, у роботодавця припиняється у зв`язку із припиненням трудових відносин із працівником, хоча положеннями законодавства України закріплено гарантії на отримання працівником грошової компенсації за дні невикористаних відпусток у зв`язку із звільненням.

Звільнення позивача із посади державної служби, унеможливило подальше надання останньому як основних, так і додаткових відпусток, в тому числі, за період визначений рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018, оскільки обов`язок з надання відпустки роботодавцем припинений, а тому виконання рішення суду у спосіб фактичного надання відпусток є неможливим.

Разом з тим, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 у справі №480/6857/22, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яким, зокрема, оскаржувалась правомірність наказу Фонду державного майна України від 04.10.2022 №233-Р «Про звільнення ОСОБА_1 »

Також рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.09.2023 у справі №480/2805/23, яке за даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законну силу 31.10.2023, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення останнього на посаді заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській і Сумській областях, у зв`язку із необхідністю виконання рішення суду про надання відпусток.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідачем компенсовано дні невикористаних відпусток позивачу при звільненні із державної служби, що позивачем не заперечувалось. Хоча в разі незгоди із розміром компенсації, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про оскарження відповідних дій відповідача.

Виходячи з аналізу приведених вище норм та враховуючи припинення трудових відносин із позивачем, колегія суддів вважає правомірним твердження відповідача про те, що його обов`язок із надання ОСОБА_1 відпусток у відповідності до рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 був виконаний шляхом виплати грошової компенсації невикористаних днів відпусток, адже позивач був звільнений зі служби, у зв`язку з чим припинився обов`язок відповідача із надання відпустки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Сумським окружним адміністративним судом 29.03.2021 у справі № 818/2883/14 за позовом ОСОБА_1 до РВ Фонду державного майна України по Полтавській і Сумській областях про зобов`язання надати щорічні відпустки (основну та додаткові) за час незаконного звільнення в 25 грудня 2007 року по 05 червня 2014 року відповідно до поданої заяви від 04 серпня 2014 року.

З огляду на приведене є необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки положення статті 374 КАС України відповідної підстав не містять.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що дослідження питання виплати йому компенсації за невикористані відпустки, це вихід за межі позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, по-перше, у даній справі не розглядається позов, лише клопотання в порядку статті 374 КАС України, а по-друге, право працівника на отримання невикористаних відпусток у випадку звільнення, нормами Закону України "Про відпустки" обумовлює виплату грошової компенсації за дні невикористаних відпусток.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, оскільки протиправно встановлено обставини, що не були доведені в судовому рішенні, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже саме в ході розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів судом встановлюється наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи (стаття 72 КАС України). Разом з тим, доказами у справі можуть бути не лише судові рішення, а й будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відтак, є необґрунтованими твердження апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено процесуальні норми, з огляду на посилання на обставини, які не були доведені в судовому рішенні.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 818/2883/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Любчич С.П. Жигилій