Справа № 200/5016/23
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року Справа№200/5016/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 по 31 серпня 2023 року включно

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2270 грн., з 1 січня 2022 у розмірі 2481,00 грн. та з 1 січня 2023 року у розмірі 2684,00 грн; зобов`язання відповідача 1 провести нарахування та виплату суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2 481,00 грн, на 01 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років від посадового окладу та матеріальної допомоги за 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; стягнення з відповідача 1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно; зобов`язання відповідача 2 здійснити фінансування відповідача 1 з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно; допущення до негайного виконання рішення суду в межах суми за один місяць.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) без виклику учасників справи. Задоволено клопотання позивача про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача.

29 вересня 2023 року до суду від позивача надійшов уточнений адміністративний позов, в якому позовні вимоги викладено наступним чином:

«1. Визнати протиправними дії відповідача 1 щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2270 грн, з 1 січня 2022 у розмірі 2481,00 грн та з 1 січня 2023 року у розмірі 2684,00 грн.

2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 по 31 серпня 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн, на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років та за адміністративну посаду від посадового окладу, та матеріальної допомоги за 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті».

Пункт 4 прохальної частини про стягнення з відповідача 1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, виключено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року витребувано у ОСОБА_1 засвідчені належним чином копії: доказів перебування на адміністративній посаді в Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області (витяги з рішення зборів суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, накази Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, трудова книжка тощо); довідку про нараховану та виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 року включно; обґрунтовані пояснення щодо заявленого клопотання відповідача 2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувано у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 року включно.

13 листопада 2023 року до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали судді Донецького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року, в якій зазначено, що позивач не перебувала на адміністративній посаді в Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області, а при викладенні позовних вимог в п.2 уточненого адміністративного позову було допущено описку. Просила вважати вірним викладення п.2 позовних вимог наступного змісту: «2.Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 по 31 серпня 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн, на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років від посадового окладу та матеріальної допомоги за 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року залишено без задоволення клопотання Державної судової адміністрації України про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року залишено без задоволення клопотання Державної судової адміністрації України про залучення до участі у справі Міністерства фінансів України та Кабінету Міністрів України.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що указом Президента України «Про призначення суддів» 302/2013 від 23.05.2013 року її було призначено на посаду судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років. Наказом голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області 19-к від 11.06.2013 року наказано приступити до виконання обов`язків судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з 11 червня 2013 року. Указом Президента України «Про призначення суддів» 900/2019 від 12.12.2019 року її було призначено на посаду судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області. Зазначила, що відповідач у 2021, 2022, 2023 році нараховував суддівську винагороду, для визначення суми якої використовував величину під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» у розмірі 2102 грн. Проте відповідно до приписів спеціального законодавства відповідач повинен був нараховувати суддівську винагороду, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року в розмірі 2270 грн, на 01 січня 2022 року в розмірі 2481 грн та на 01 січня 2023 року в розмірі 2684 грн. Дії ТУ ДСА України в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2270 грн, з 1 січня 2022 у розмірі 2481,00 грн та з 1 січня 2023 року у розмірі 2684,00 грн, вважає протиправними, просила задовольнити позов.

Відповідачем 1, ТУ ДСА України в Донецькій області, через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до статті 135 Закону України від 02.06.2016 року 1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: - вислугу років; - перебування на адміністративній посаді в суді; - науковий ступінь; - роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 року 1082-ІХ «Про державний бюджет України на 2021 рік», Закону України від 02.12.2021 року 1928-ІХ «Про державний бюджет України на 2022 рік», Закону України від 03.11.2022 року 2710-ІХ «Про державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2021, 2022, 2023 роках прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення розміру посадового окладу судді, з 1 січня складає 2102 грн. Таким чином, з 01.01.2021 року суддівська винагорода суддів місцевих судів відповідно до діючого законодавства обраховується від розміру посадового окладу судді, який складає 63060 грн, а доплати обчислюються від цього розміру посадового окладу. Відповідно до штатного розпису Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області на 2021-2023 роки посадовий оклад судді цього суду становить 63060 грн. Враховуючи викладені обставини, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області не мало правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі, який зазначено в позовній заяві. Крім того, зазначив, що нарахування та виплата суддівської винагороди не може ставитися в залежність лише від норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Окрім того, зазначив, що на момент звернення до суду з даним позовом щодо спорів про належні до виплати суми заробітної плати та інші виплати, пов`язані з проходженням публічної служби встановлено місячний строк.

Відповідачем 2, ДСА України, через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що частиною першою статті 151 Закону України від 02.06.2016 року 1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Згідно статті 149 Закону 1402-VIIІ суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року 1082-ІХ встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 грн. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року 1928-ІХ та на 2023 рік - Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року 2710-ІХ. У спірних правовідносинах ДСА України та Територіальне управління керуються у своїй діяльності законодавчими актами, що регулюють питання прожиткового мінімуму. ДСА України та Територіальне управління жодними своїми рішеннями, діяннями чи бездіяльністю не здійснювали дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача. Крім того, зазначив про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, претендує на нарахування суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01 січня 2021 року складає - 2270 грн, з 01 січня 2022 року - 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року - 2684,00 грн.

Відповідач 1 - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області () та відповідач 2 - Державна судова адміністрація України () у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктами владних повноважень, які в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України мають адміністративну процесуальну дієздатність.

Указом Президента України від 23 травня 2013 року за №302/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років.

Наказом голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2013 року 19-к, ОСОБА_1 наказано приступити до виконання обов`язків судді цього суду з 11 червня 2013 року, та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, починаючи з 11 червня 2013 року.

Указом Президента України від 12 грудня 2019 року №900/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Судом встановлено на підставі наявних в матеріалах справи розрахункових листків, що розмір посадового окладу позивача становить - 63060,00 грн.

Крім того, судом встановлено на підставі наявного в матеріалах справи розрахункового листка за лютий 2021 року, квітень 2022 року та січень 2023 року, що позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу у розмірі 63060 грн за 2021, 2022 та 2023 роки.

Окрім того, судом встановлено на підставі довідки-розрахунку за 2021 рік №04-1523/23 від 09.11.2023 року, довідки-розрахунку за 2022 рік №1521/23 від 09.11.2023 року, довідки-розрахунку за 2023 рік №1522/23 від 09.11.2023 року, що позивачу нараховано посадовий оклад у розмірі 63060,00 грн, виходячи із прожиткового мінімуму у розмірі 2102,00 грн.

Отже, судом встановлено, що у період з січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області нараховано позивачу суддівську винагороду, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зазначена обставина також підтверджується довідками-розрахунками за 2021, 2022, 2023 роки, наданими відповідачем 1, викладеними поясненнями у відзиві відповідачів у справі.

Отже, предметом спору у даній справі є факт не нарахування та не виплати суддівської винагороди позивачу у 2021, 2022, 2023 роках із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривень та Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривень відповідно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Приписи статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1402-VIII) судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За приписами пункту першого частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Крім того, згідно частини 1 статті 136 Закону №1402-VIII, суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2270 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2481 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2684 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Судом встановлено, що суддівську винагороду у 2021 році позивачу обчислено, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у 2022 році, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2023 році, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а саме з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Суд звертає увагу, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним Законом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було викладено у рішеннях Конституційного Суду України, зокрема, від 20.03.2002 року 5-рп/2002, від 01.12.2004 року 19-рп/2004, від 11.10.2005 року 8-рп/2005, від 22.05.2008 року 10-рп/2008, від 03.06.2013 року 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 року 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У пункті 62 висновку 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Суд звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 спеціального Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», отже норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, адже згідно частини 2 статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій.

При цьому, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Водночас, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо, наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі-Закон №966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Отже, наведеною нормою Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону №966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд звертає увагу, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Разом з тим, Законом №966-XIV судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року розміру прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2270 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Крім того, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2481 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Окрім того, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2684 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Відповідачем 1 у спірному періоді для розрахунку базового розміру посадового окладу позивача не застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, суд зауважує, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, а тому, законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Крім того, суд звертає увагу на те, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2020 року №5-рп(II)/2020 визначено, що до судів різних видів юрисдикції ставиться вимога застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас, Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX фактично містять змінену складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюється предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили відносно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону». Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, а отже, відповідачі неправильно визначились із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена саме спеціальним законом.

Підсумовуючи слід зазначити, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у спірному періоді, на підставі статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», є неправомірною.

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII (постанови від 10.11.2021 року у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 року у справі №360/503/21, від 02.06.2023 року у справі №400/4904/21, від 22.06.2023 року у справі №400/4904/21, від 12.07.2023 року у справі №140/5481/22, від 13.07.2023 року у справі №280/1233/22, від 24.07.2023 року у справі №280/9563/21, від 25.07.2023 року у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023 року у справі №240/2978/22 та від 27.07.2023 року у справі №240/3795/22).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди встановлений статтею 135 Закону №1402-VIII, повинен обчислюватися з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 року складає 2270 грн., з 01.01.2022 року - 2481 грн, з 01.01.2023 року - 2684 грн, а тому, позивач має право на виплату недоотриманих сум суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 по 31 серпня 2023 року включно.

Застосовуючи практику Верховного Суду щодо аналогічних правовідносинах, суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 10.11.2021 року у справі №400/2031/21, Верховний Суд, розглядаючи спір у подібних правовідносинах щодо обчислення суддівської винагороди із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, дійшов таких висновків: «виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач (ТУ ДСА України) як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.

Тому для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, передбачених абзацом 5 статті 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», відтак визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач)».

У цьому зв`язку Верховним Судом зазначено, що причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону №1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

В іншому випадку, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками».

В свою чергу, Державною судовою адміністрацією України надано пояснення у відзиві, відповідно до яких розрахунок фактичного розміру прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року №1082-ІХ встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 грн. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1921-ІХ, та на 2023 рік - Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-ІХ. Таким чином, ДСА України та ТУ ДСА України в Донецькій області вважають що у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяли в межах чинного законодавства.

Окрім того, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області в своїх письмових пояснень у відзиві зазначено, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Територіальне управління ДСА України в Донецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Ані в Законах України «Про державний бюджету України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ані в кошторисі на відповідний рік не передбачено нарахування та виплату суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Донецької області, розрахованої від посадового окладу в розмірі, зазначеному позивачем.

Отже, враховуючи надану відповідачем інформацію, а також те, що ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, суд дійшов висновку, що спір у даній справі безпосередньо пов`язаний із діяльністю ДСА України, а ДСА України є особою, яка має відповідати за цим позовом.

Враховуючи статус ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі "щодо розміру суддівської винагороди", яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 року у справі №160/10554/20.

Суд не приймає посилання відповідача 2 на необхідність врахування у спірних правовідносинах правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 26.09.2018 року у справі №820/1853/17, оскільки зазначене рішення прийняте за іншого правового регулювання і стосувалось питання обчислення винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання.

Стосовно доводів відповідачів про те, що останні не вправі виплачувати суддівську винагороду понад бюджетні асигнування та самостійно обирати закон, який необхідно виконувати, суд звертає увагу, що це не спростовує факт протиправності дій відповідачів щодо виплати судді винагороди застосовуючи інший розмір розрахункової величини, ніж визначено спеціальним законом розрахункова величина.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року та допомоги на оздоровлення за 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн; зобов`язання відповідача 1 здійснити нарахування та виплату судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року по 31 серпня 2023 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років, та матеріальної допомоги за 2021, 2022, 2023 роки, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням вже виплачених сум; окрім того, зобов`язання відповідача 2 здійснити фінансування відповідача 1 з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно та матеріальної допомоги за 2021, 2022 та 2023 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку про задоволення позову.

Стосовно вимоги позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в межах суми за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи судом визначено належний спосіб захисту порушеного права, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати позивачу суддівську винагороду, а не присудження її виплати у певному розмірі, вимога позивача про звернення рішення суду до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягає.

Стосовно посилання Державної судової адміністрації України на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду із позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Зазначені висновки щодо застосування норм права викладені у п.20 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі №300/4201/22, у п.38 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При чому до вимог щодо заробітної плати, які виникли до 19.07.2022, відповідно до правового висновку, наведеному у пп.29,33 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №300/4201/22, а також у пп.21-22 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, має бути застосована ч.2 ст.233 КЗпП у редакції, чинній до 19.07.2022.

У контексті даного позову це означає, що позовні вимоги позивача по 18.07.2022 включно взагалі не обмежені будь-яким строком звернення до суду.

Щодо зазначених позовних вимог починаючи з 19.07.2022 року, коли набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-IX, яким частини першу і другу статті 233 КЗпП України було викладено у новій редакції, законодавчо був визначений тримісячний строк звернення до суду.

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, з наступними змінами, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) було встановлено з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.

Отже, оскільки дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), закінчилася тільки 30.06.2023 року, встановлений статтею 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду із позовними вимогами, які виникли починаючи з 19.07.2022 року, з часу звернення позивачем до суду не сплинув.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та керуючись КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 по 31 серпня 2023 року включно - задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року та допомоги на оздоровлення за 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, адреса: 84112, Донецька область м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2) здійснити нарахування та виплату судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року по 31 серпня 2023 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років та матеріальної допомоги за 2021, 2022, 2023 роки, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням вже виплачених сум.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно та матеріальної допомоги за 2021, 2022 та 2023 роки.

Рішення прийнято, складено та підписано в повному обсязі в нарадчій кімнаті 20 листопада 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Троянова