Справа № 420/24512/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Казнєвського В.О.,

перекладача - Нікішова О.О.,

представника відповідача - Буднік В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним Рішення Державної міграційної служби України від 04.07.2023 р. № 107-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасувати його;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у серпні 2022 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 04.07.2023 р. № 107-23 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. На думку позивача відповідачем не враховано інформацію по країні походження. Зокрема, вказує, що позивач є громадянином Іраку, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності, оскільки побоюється переслідувань через належність до етнічної та релігійної меншини - араби-суніти. Позивач належить до групи ризику згідно Позиції УВКБ ООН. З 2017 року рідне місто позивача Мосул по теперішній час знаходиться під контролем шиїтських угрупувань. Окрім того, батько позивача був військовим генералом при владі ОСОБА_2 , а шиїти мстять генералам та іншим особам, які воювали в Іраку проти Ірану. Таким чином, позивач побоюється, що може існувати ризик завдання йому шкоди, як члену сім`ї військового високопосадовця.

Ухвалою від 15.09.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

29.09.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Основною причиною неможливості добровільного повернення до Іраку вказано існування ризику завдання шкоди, як члену сім`ї військового високопосадовця, оскільки батько був генералом при владі ОСОБА_2 . Однак, позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених п.п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 11.08.2022 р., тобто через майже 12 років після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 02.09.2020 р. Тому, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Також наголошено, що судовими інстанціями встановлено та підтверджено факт відсутності будь-яких переслідувань заявника в Іраку, а також підстав для набуття міжнародного захисту в Україні.

09.10.2023 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що відповідач не дослідив ряд доказів, які були надані для підтвердження позиції позивача, не надав їм належної оцінки, посилаючись лише на формальні підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також зазначив, що позивач приїхав на територію України 02.11.2010 р. Територію Іраку залишив 01.11.2010 р. в напрямку України (Одеса) авіарейсом через Туреччину (Стамбул) на підставі паспортного документу для тимчасового виїзду за кордон та студентської візи. Позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . Позивач вільно відповідає на питання щодо військової служби батька в армії, володіє інформацією щодо досвіду батька приймання участі у військових діях, а саме в війні проти Ірану. Документальне підтвердження служби батька в армії позивач не може надати, по причині відсутності таких, батько відмовляється показувати будь-які документи побоюючись за своє життя. Твердження позивача послідовні, структуровані та логічні. Позивач добре освічений стосовно військової служби батька. Таким чином, враховуючи загальну правдоподібність наданих пояснень, однак, об`єктивну неможливість підтвердження даних фактів, в даному випадку може бути застосований принцип сумніву на користь позивача. Під час протоколів співбесіди позивач надав інформацію щодо вмотивованих вбивств зі сторони шиїтських діючих організацій на території Іраку та надав роздруковане ІКП, підтверджуюче нещодавні вбивства колишніх генералів армії ОСОБА_2 . Позивач також зазначив, що в період з 2008 по 2010 роки батько отримував погрози вбивства в телефонному режимі від збройних угрупувань. Після чого родина позивача прийняла рішення виїхати з території Іраку до Йорданії.

Ухвалою від 31.10.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з вказаних у відзиві підстав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Іраку.

02.11.2010 р. позивач вперше потрапив до України, авіарейсом Ербіль (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), легально, на підставі попереднього паспортного документу та учбової візи.

У 2011 - 2013 р.р. позивач повертався до Іраку під час канікул, після відрахування з Одеського національного медичного університету в 2016 році виїхав до Йорданії, перебував у м.Амман, де оформив новий паспортний документ громадянина Іраку, який використав для потрапляння в Україну, легально, пункт пропуску міжнародний аеропорт "Одеса", дата в`їзду - 19.04.2017 р. Із вказаного періоду часу територію України не залишав.

У 2020 році вступив до підготовчого факультету Одеської державної академії технічного регулювання та якості (м.Одеса), документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 (термін дії: 20.11.2020 р. - 01.09.2021 р.), орган видачі "5103".

Протягом 02.09.2021 р. - 11.08.2022 р. позивач перебував на території України незаконно, через що під час звернення за захистом стосовно особи оформлено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 008627 та винесена постанова про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД 008704.

11.08.2022 р. позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.08.2022 р. та позовної заяви позивача, підставою для звернення із вказаною заявою зазначено необхідність отримання документів для легального перебування на території України та неможливість повернення до Іраку через небезпеку через встановлення контролю над його містом шиїтських угрупувань. Також позивач вказував про свої побоювання бути викраденим чи вбитим через те, що його батько був генералом армії під час правління ОСОБА_2 . Додатковими причинами звернення вказує незадовільну безпеку на Батьківщині та відсутність у країні близьких родичів.

Згідно анкетування від 12.08.2022 р., протоколів співбесід від 18.08.2022 р., 25.08.2022 р., позивач зазначає, що звернувся, щоб отримати документи та перебувати легально в Україні. Через фінансові проблеми не зміг повторно вступити до підготовчого факультету інших ВНЗ в Одесі та не може повернутися до Іраку через небезпеку. Зазначає, що з 2017 року (звільнено м.Мосул) по теперішній час їх місто під контролем шиїтських угрупувань: "Asiab Ahl Alhaq", "Badr", "Saraya Al Salam". Вказує, що в Іраку у нього немає нікого з близьких родичів, йому немає куди повертатися. Зазначає, що після того як у 2014 році його батьки покинули ОСОБА_3 , їх будинок забрали ІДІЛ до 2017 року, все майно викрадене та після звільнення міста у 2017 році у будинку не залишилося нічого. Зазначає, що не може повернутися через контроль його міста шиїтськими угрупуваннями. Вказує, що його можуть забрати та погрожувати його батькам, адже його батько був генералом в армії до 2001 року (після того працював на різних роботах, продаж електротехніки до 2004 року, а після відкрив будівельну компанію, яку через 5-6 років змушений був закрити), після того, як із влади пішов ОСОБА_4 у 2003 році, шиїти мстять генералам в армії та іншим, які воювали в Іраку проти Ірану. Зазначає, що до 2013 року йогу батьку, брату погрожували представники Іділу, вони вимагали гроші. Зазначає, що боїться пропасти без вісти через шиїтські угрупування: "Asiab Ahl Alhaq", "Badr", "Saraya Al Salam", які контролюють м.Мосул.

Крім того, згідно останніх, ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій, шукач захисту не вважає себе особою, яка перебуває в опозиції по відношенню до влади або інших державних формувань, особу ніколи не звинувачували у співпраці з західними політичними або мілітаристськими силами, позивача не вважають дезертиром іракської армії, він не зазнавав спроб примусового рекрутування до недержавних угрупувань, позивач ніколи не працював у гуманітарних або волонтерських організаціях, не займався активістською діяльністю на території Іраку, не належить до ЛГБТ спільноти, не належав до антиурядових угрупувань, не займався протиправною діяльністю, не порушував законодавство Іраку. Документальні докази на підтвердження факту належності його батька до військових вищого командного складу за часів правління ОСОБА_2 відсутні.

Також встановлено, що у рідному місті позивача наразі функціонують офіційні державні органи влади Іраку, у регіоні його колишнього постійного проживання відновлено роботу медичних закладів та комерційних структур, існують шляхи сполучення, якими позивач може повернутись до Іраку, в м.Мосул проживають рідний брат батька та рідна сестра матері, а саме місто забезпечене базовими комунікаціями на достатньому для проживання рівні.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 31.08.2022 р. № 169 особі відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через очевидну необґрунтованість клопотання.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 р. по справі № 420/12585/22 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2023 р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 р. по справі № 420/12585/22 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №169 від 31 31.08.2022 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Постановою від 21.02.2023 р. Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДМС в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2023 р.

З урахуванням висновків суду, ГУ ДМС в Одеській області здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу від 20.01.2023 р. № 15, проведені додаткові опитування шукача захисту (від 16.03.2023 р., від 02.05.2023 р., від 16.05.2023 р.).

Як вбачається з останніх, позивач вказав, що його будинки в м.Мосулі пошкоджені внаслідок вибуху та проживання представників ДАЕШ (ІДІЛ). Саме місто перебуває під офіційним контролем армії Іраку, але там діють шиїтські угрупування: " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", "Badr", "Saraya Al Salam". Позивач наразі не може повернутись до Іраку, оскільки його батько у період з 1980-1988 рр. воював проти Ірану, а всіх генералів, які воювали на той період проти Ірану вказані угрупування вбивають. На підтвердження вказаного, позивач повідомив про вбивства двох генералів на початку 2023 року. При цьому позивач зазначив, що по відношенню до його батька не застосовувалось фізичне насилля з боку шиїтів за час проживання в Іраку, особистих погроз він не отримував. Також вказав, що в м.Мосул переважна більшість населення суніти, тому релігійний контроль з боку шиїтів наразі відсутній. Крім того під час співбесід встановлено факт загальної та задовільної контрольованої безпекової ситуації у м.Мосул, відсутність представників шиїтів у вказаному місті, відсутність вибухів та інших кризових ситуацій. Під час проживання на території Іраку позивач не конфліктував з представниками шиїтської національності, не отримував від них погроз за час проживання на території України та не підтримує з ними особистих контактів.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 20.03.2023 р. № 56 позивачу продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 16.05.2023 р. № 5339/1/5101-23, управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.06.2023 р. по справі №2022ОD0043, за результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2023 р. за судовою справою № 420/12585/22 з урахуванням наказу Головного управління від 20.01.2023 р. № 15 встановлено, що в позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не виявлено фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності (Ірак) через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також встановлено факт, що заявник може добровільно повернутися до країни громадянської належності внаслідок відсутності побоювань. З урахуванням вищезазначеного, позивачу рекомендовано відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.07.2023 р. № 107-23 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовною заявою про його скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 11.08.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стали необхідність отримання документів для легального перебування на території України та неможливість повернення до Іраку через небезпеку через встановлення контролю над його містом шиїтських угрупувань. Також позивач вказував про свої побоювання бути викраденим чи вбитим через те, що його батько був генералом армії під час правління ОСОБА_2 . Додатковими причинами звернення вказує незадовільну безпеку на Батьківщині та відсутність у країні близьких родичів.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Судом встановлено, що виїзд позивача з Іраку не пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що ні шукач захисту, ані його рідні, не зазнавали та не зазнають переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання. Відповідно до матеріалів особової справи, позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності.

Суд критично оцінює аргументи позивача щодо можливого зазнання ним переслідування з боку шиїтів, оскільки його батько був генералом армії під час правління ОСОБА_2 . За даними позивача його батько припинив військову діяльність у 2001 році, вийшов на пенсію до початку іракської кризи 2003 року та падіння диктаторського режиму ОСОБА_2 . Протягом 2001-2014 років батько та інші близькі родичі позивача безперервно проживали у країні, займались трудовою діяльністю без існування погроз чи переслідування, пов`язаного з колишньою військовою службою батька позивача. Також встановлено, що на території Іраку залишились проживати двоюрідні родичі, в тому числі по лінії батька та матері, які не зазнавали переслідувань, погроз чи побоювань.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі № 826/1053/17 від 04.12.2019 р. (про стандарти доказування): ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами, і загальна правдоподібність яких є достатньою.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, що має викликати в особи, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наявні документи й матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, що має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Тому достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях із якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Іншими словами, наявні документи та матеріали повинні бути всебічно вивчені й оцінені і щодо вирішення питання про надання статусу біженця, і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного у справі № 815/4322/16 від 13.03.2020 р.

Як вбачається із матеріалів особової справи, позивач зазначав, що в період з 2008 по 2010 роки його батько та брат отримували погрози вбивства в телефонному режимі від збройних угрупувань, однак не надав підтверджень таких погроз та пов`язаності останніх із військовою діяльністю батька під час правління ОСОБА_2 . Також до територіального органу позивачем як доказ побоювання стати жертвою переслідувань надано інформаційні матеріли про вбивства: "льотчика-офіцера у званні полковника в м.Анбар" від 22.02.2023 р.; "бригадного генерала колишньої іракської армії невідомими бойовиками на північ від Діявола" від 03.03.2023 р.; "двох колишніх офіцерів іракської армії, один із яких мав відношення до Іракського Туркменського фронту" від 04.03.2023 р. Суд зазначає, що вказані матеріали не містять відомостей про причини вбивства військових, їхні посади та сфери діяльності, а також суб`єктів переслідування; висвітлені в них події відбулись у регіонах Іраку, які віддалені від м.Мосул. Крім того, зі слів позивача, останні не мають належності до нього та членів його родини, оскільки особисті контакти із вбитими військовими ні позивач, ні члени його родини не підтримували. Тому, суд вважає, що дані випадки не можуть бути ідентифіковані як такі, які містять аналогічні або зі схожі обставини із ситуацією позивача.

Щодо переслідування та утисків національних меншин слід зазначити, що араби-суніти не є національною меншиною в Іраку, причому на Півночі Іраку, де розташоване рідне місто позивача Мосул, араби-суніти складають більшість.

Відповідно до звіту Агентства Європейського Союзу з питань притулку (EUAA) по Іраку за червень 2022 року, належність до мусульман-сунітів при поверненні на Батьківщину не призводить до обґрунтованого страху переслідування. Зокрема, у звіті міститься інформація, що об`єктивне побоювання може виникнути, наприклад, у разі підтримання діяльності ІДІЛ, виявлення офіційної та активної релігійної чи політичної позиції проти шиїтів.

Судом встановлено, що позивач має нейтральні погляди, відсутність релігійної дискримінації, у тому числі до шиїтів, суворо не дотримується канонів Ісламу, не належить до будь-яких політичних, релігійних й інших структур, установ чи організацій, а також не має зв`язків із радикальними течіями, що виключає його із існуючих категорій ризику. Крім того позивач зазначав, що у м.Мосул проводяться богослужіння сунітського та шиїтського спрямувань, що свідчить про багатоманітність релігійних конфесій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, принцип сумніву на користь позивача застосуванню не підлягає.

Також, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 06.08.2020 р. у справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. у справі № 825/608/17, від 11.10.2018 р. у справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 02.11.2010 р. й надалі до 01.09.2021 р. перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання, вперше за захистом позивач звернувся лише після того як втратив підстави для законного перебування на території України, тобто майже через 12 років.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд, також, враховує, що позивач не звертався за захистом в країнах транзитного перебування (Туреччина, Йорданія), які є безпечними країнами для проживання. Крім того, позивач у 2017 році оформив новий паспортний документ громадянства Іраку, що свідчить, про користування захистом країни своєї громадянської належності.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем.

Водночас, позивачем також не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території Іраку, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває.

Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ним надано фотокартки із зображенням частково зруйнованої будівлі. Зі слів позивача, на фото зображено будинок, який раніше належав його родині, та який зруйновано під час проведення військової операції щодо звільнення м.Мосул від терористичного угрупування ІДІЛ. Додатково позивач повідомив, що під час того, як будинок знищено, в 2017 року, в результаті вибуху в ньому його рідні зазнали тілесних ушкоджень. Однак, вказані фотокартки не містять відомостей про дату та місце створення, та не дають змогу ідентифікувати зруйнований будинок, як такий, що належить позивачу чи його близьким родичам. Разом з тим, позивач визнає, що наразі м.Мосул перебуває під офіційним контролем армії Іраку, бойові дії там не ведуться, місто підконтрольне державній владі Іраку, працюють медичні заклади та комерційні структури, забезпечено базові комунікації на достатньому для проживання рівні. Отже, в регіоні попереднього постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 04.07.2023 р. № 107-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирівська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.11.2023 р.

Суддя О.І. Бездрабко