Справа № 607/21261/23
Суддя: Вийванко О. М.
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11.2023 Справа №607/21261/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря с/з Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що зміст протоколу в частині викладення суті правопорушення є незрозумілим, оскільки речення побудовані граматично неправильно, у них пропущені слова, в окремих випадках відсутній взаємозв`язок між реченнями тощо. Згідно протоколу можна спробувати зрозуміти, що суть правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_1 не то як «Голова Білецької територіальної громади», не то як «голова Білецької сільської», не то як «керівник підприємства», не то як «громадянин» не забезпечив явку військовозобов?язаних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ІНФОРМАЦІЯ_1 після проведення їх оповіщення згідно розпорядження № 8995 від 19.09.2023. Такі діяння ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період або повторно.

Стаття 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за два види правопорушення, які відрізняються між собою як об?єктом, так і об?єктивною стороною: - порушення законодавства про оборону; - порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Оскільки в протоколі згадується стаття 16 Закону України «Про оборону», то можна допустити, що об?єктом інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері оборони. Місце та час вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення у протоколі взагалі не вказані, що прямо порушує вимоги частини 1 статті 256 КУпАП. З протоколу не зрозуміло, до якого суб?єкта відповідальності віднесли ОСОБА_1 : до посадової особи органу місцевого самоврядування чи до керівника підприємства. Оскільки в протоколі зазначено: «Враховуючи вищевикладене, відповідно до пункту 32 Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487, керівник підприємства не забезпечив прибуття у встановлений термін військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_1», то сприймає такий висновок, що особа, яка склала протокол, розпочала справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 як керівника підприємства. Це має суттєве значення, оскільки законодавець покладає на органи місцевого самоврядування та підприємства, установи, організації зовсім інші мобілізаційні обов`язки як у сфері оборони, так і при здійсненні мобілізаційної підготовки.

Про те, що особа, яка склала протокол, вважає ОСОБА_1 керівником підприємства, свідчить і посилання на статтю 16 Закону України «Про оборону», яка визначає завдання підприємств, установ та організацій і обов?язки їх посадових осіб у сфері оборони. У той же час діяльність органів місцевого самоврядування у сфері оборони регламентована статтею 15 Закону України «Про оборону». Санкції частини 1 та 2 статті ст. 210-1 КУпАП передбачають окрему відповідальність для громадян та посадових осіб. З цього слідує, що суб?єкт відповідальності за цією статтею КУпАП може бути як загальний, так і спеціальний. Для загального суб?єкта відповідальності за статтею 210-1 КУпАП законодавець також закріпив обов?язки у Законі України «Про оборону», передбачивши їх у статті 17 з назвою «Права та обов?язки громадян України у сфері оборони». Хоча початок викладу суті адмініправоворушення у протоколі може свідчити, що особа, яка його склала, вважає ОСОБА_1 спеціальним суб`єктом відповідальності за статтею 210-1 КУпАП - керівником підприємства, однак такий виклад закінчується наступним реченням: «Таким чином, своїми діями громадянин ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП». Тобто ОСОБА_1 притягуються до відповідальності як загального суб?єкта - громадянина. Крім того з цього речення зрозуміло, що ОСОБА_1 порушив законодавство в якійсь сфері не шляхом бездіяльності, а вчиненням якихось дій.

Особа, яка склала протокол, вважає, що ОСОБА_1 не забезпечив явку військовозобов?язаних до ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом вчинення якихось дій. Однак які саме дії вчинив ОСОБА_1 з протоколу зрозуміти неможливо. Таким чином з Протоколу не зрозуміло, у чому полягає склад інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, тобто яким є його суб?єкт та об`єкт, у чому полягає об`єктивна та суб`єктивна сторони цього правопорушення. Незважаючи на це, 17.10.2023 на підставі Протоколу тимчасово виконуючим обов?язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення № 149, якою: - позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП; - накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, розміром 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на думку службової особи, яка винесла постанову, становить 5200 гривень. Позивач вважає постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконною, винесеною з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому оскаржує її повністю.

Опис обставин, викладений у постанові, так само як і у Протоколі є незрозумілим, оскільки речення побудовані граматично та стилістично не правильно, у них пропущені слова, в окремих випадках відсутній взаємозв`язок між реченнями тощо. З Постанови я незрозуміло, у чому полягає склад інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, тобто яким є його суб?єкт та об?єкт, у чому полягає об`єктивна та суб?єктивна сторони цього правопорушення. Якщо у Протоколі через посилання на Закон України «Про оборону» я припускав, що об?єктом є саме суспільні відносини у сфері оборони, а об?єктивна сторона правопорушення полягає у порушенні законодавства про оборону, то у Постанові згадки про цей закон немає. У той же час у Постанові вже згадується про порушення вимог статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з чого я роблю висновок про зміну об?єкту та об?єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення: мобілізації; - об?єкт - суспільні відносини у сфері мобілізаційної підготовки та - об?єктивна сторона - порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Така трансформація складу інкримінованого правопорушення порівнянні з Протокол є самостійною підставою для визнання постанови незаконною. Однак основне, що неможливо встановити - це вид суб?єкта інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, тобто чи він віднесений до спеціального, чи загального.

Без розуміння того, у якому статусі на думку службової особи, яка винесла Постанову, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, неможливо зрозуміти, у чому полягає об?єктивна сторона такого правопорушення. З постанови зрозуміло, що оповіщення військовозобов?язаних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проведено, однак з вини ОСОБА_1 вони не з?явились до відповідного центру комплектування та соціальної підтримки. Аналізуючи цей набір фраз та назв нормативних документів можна допустити, що ОСОБА_1 притягують до адміністративної відповідальності все ж як керівника якогось невідомо підприємства. Однак такі припущення щодо суб?єкта відповідальності спростовуються наступним реченням, зазначеним у Постанові: «Таким чином, своїми діями громадянин ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП».

3 цього можна зробити висновок, що ОСОБА_1 притягують до відповідальності як загального суб?єкта - громадянина. Без розуміння того, у якому статусі ОСОБА_1 притягують до адміністративної відповідальності, не говорячи вже про конкретизацію його винних дій, неможливо зрозуміти суті інкримінованого. А це є підставою для скасування постанови. Невідомим з постанови залишається і час та місце вчинення інкримінованого правопорушення, що впливає як на строки притягнення до відповідальності, так і на територіальну підвідомчість справи.

Варто зазначити, що 18.11.2020 ОСОБА_1 приступив до виконання обов?язків Білецького сільського голови. Це підтверджується світлокопією рішення Білецької сільської ради «Про початок повноважень Білецького сільського голови» № 2 від 18.11.2020, копія якого додається. ОСОБА_1 не може бути керівником будь-якого підприємства. Свої обов?язки у сфері мобілізації та мобілізаційної підготовки, визначенні у законодавчих та підзаконних нормативних актах, у тому числі і щодо військовозобов?язаних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , Білецький сільський голова ОСОБА_1 виконав належним. чином, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит № 1350 від 27.10.2023.

Як вже зазначалось, постанова винесена тимчасово виконуючим обов?язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6. Ні КУпАП, ні іншими законами України не передбачено такого статусу для реалізації правоохоронної функції як тимчасово виконуючий обов?язки начальника центру комплектування та соціальної підтримки. Тому тимчасове виконання обов?язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 не дає ОСОБА_6 процесуальних повноважень, визначених частиною 2 статті 235 КУПАП, розглядати справи про адміністративні правопорушення. Такими повноваженнями наділений лише керівник відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а не його виконувач обов?язків).

ІНФОРМАЦІЯ_1 при розгляді справи про адміністративне правопорушення має керуватись приписами частина 2 статті 235 КУПАП, яка уповноважує проводити такий розгляд керівника такого Центру. Тимчасове покладення на особу виконання обов?язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 надає йому право здійснювати адміністративно-управлінські функції для забезпечення безперервності роботи органу, визначенні локальними актами, однак не наділяє правозастосовними функціями, оскільки це суперечить згаданій частині 2 статті 235 КУпАП. За таких обставин Постанова винесена неуповноваженою посадовою особою.

Відтак, просить суд визнати протиправною та скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відзив на позовну заяву не надіслано.

За наявності вказаних обставин, враховуючи заяву представника позивача, який просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, та те, що відповідач, який повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надіслав, причин неявки не повідомив, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторони на підставі наявних у справі доказів, в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що на ОСОБА_1 було складено протокол №97 про адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 210 -1 КУпАП від 05.10.2023, та постанову по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, №149 від 17.10.2023, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5200,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 6 ст. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до положень ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показання ми технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У статті 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статтей 73-76 КАС України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 КАС України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, не подав відзиву на позов та не виконав покладеного на відповідача згідно вимог ч. 2 ст. 71 КАС України обов`язку доказування правомірності свого рішення; з урахуванням обставин, на які посилався позивач, а саме, що він не порушував вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем правопорушення до постанови не долучено.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Оскільки належних та допустимих доказів правомірності дій суб`єктом владних повноважень не надано, суд дійшов висновку щодо протиправності винесеної постанови.

Крім цього, суд зазначає, що в постанові по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, №149 від 17.10.2023, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5200,00 грн, не містяться докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та не зазначення мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Зокрема, ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачає повторне протягом року вчинення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію розуміється Закон України «Про оборону України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII, Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», Порядку ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року N 1487.

Диспозиція ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачає повторне протягом року вчинення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Як вбачається з спірної постанови, ОСОБА_1 порушив статтю 1, 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII, п. 8 Указу Президента України N 65/2022 від 24.02.2022, ст. 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункт 32, 87 Порядку ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року N 1487.

Відповідно до ч. 7 ст. 1, ч. 1 ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та заклади освіти незалежно від підпорядкування і форми власності зобов`язані на вимогу територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України сповістити призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України, забезпечити їх своєчасне прибуття за цим викликом, у семиденний строк повідомити відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України про прийняття на роботу (навчання) та звільнення з роботи (навчання) призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з пунктами 1 та 8 Указу Президента України N 65/2022 від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації та місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», підприємства, установи і організації зобов`язані: забезпечувати своєчасне прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти та до військових частин.

Згідно з пунктами 32 Порядку ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року N 1487, У разі отримання розпорядження відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки щодо оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх явку на призовні дільниці (пункти попереднього збору), до органів СБУ, Служби зовнішньої розвідки для оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, приписки до призовної дільниці, взяття на військовий облік, визначення призначення на особливий період, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів) виконавчі органи сільських, селищних, міських рад:

відбирають картки первинного обліку зазначених у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних та резервістів; здійснюють оповіщення зазначених у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання шляхом вручення під їх особистий підпис у картках первинного обліку повісток (додаток 11, для призовників - додаток 18 до Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 р. N 352 (Офіційний вісник України, 2002 р., N 13, ст. 656; 2021 р., N 16, ст. 618); у триденний строк письмово повідомляють районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, органам СБУ, підрозділам Служби зовнішньої розвідки про результати оповіщення, виконання призовниками, військовозобов`язаними та резервістами вимог законодавства; забезпечують контроль за прибуттям призовників, військовозобов`язаних та резервістів до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки.

У спірній постанові відповідач зазначив, що 21.09.2023 до Білецької територіальної громади, Тернопільського району було надіслано розпорядження №8995 від 19.09.2023, щодо здійснення оповіщення військовозобов`язаних, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1. В результаті проведення оповіщення військовозобов`язаних до ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явилися. Керівник підприємства не забезпечив прибуття у встановлений термін військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд зазначає, що в спірній постанові відповідачем не встановлено процесуального статуту ОСОБА_1 , а зазначення його як керівника підприємства, суперечить вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки ОСОБА_1 являється головою Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, тобто відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Також в спірній постанові не викладено та не подано доказів, що на ОСОБА_1 покладено повноваження забезпечення прибуття у встановлений термін військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачем не було з`ясовано і не зазначено в спірній постанові, які дії повинен був вчинити ОСОБА_1 для забезпечення прибуття у встановлений термін військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно п. п. 3, 4 ст. 1, ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

В подальшому, 21.04.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Крім цього, 21.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», № 2212-ІХ, яким затверджено Указ Президента України №259/2022 від 18.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Надалі, 15.08.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», № 2500-ІХ, яким затверджено Указ Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

В подальшому, Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 строк дії воєнного стану в Україні з 21.11.2022 продовжено на 90 діб.

07.02.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2915-IX. Законом затверджено Указ Президента України від 6 лютого 2023 року № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

02.05.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 3057-IX. Законом затверджено Указ Президента України від 1 травня 2023 року № 254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

27.07.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 3275-IX. Законом затверджено Указ Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

08.11.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 3429-IX. Законом затверджено Указ Президента України від 06 листопада 2023 року № 3429/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Таким чином, на даний час в Україні діє особливий період, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Диспозиція ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачає повторне протягом року вчинення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Однак в спірній постанові відповідачем не зазначено про кваліфікуючі ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, тобто про вчинення ОСОБА_1 порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, повторно протягом року, за яке його вже було піддано адміністративному стягненню, чи вчинення такого порушення в особливий період.

Також суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачає накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається із спірної постанови, на ОСОБА_1 накладено штраф в розмір 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5200 грн і подвійний розмір штрафу 10400 грн.

Однак, в даному випадку відповідач допустив арифметичну помилку, оскільки 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян буде становити 5100,00 грн.

Згідно ст. 62 Конституції України вина особа, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення не було встановлено чи є вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, цей висновок повинен ґрунтуватися на досліджених доказах, визначених ст. 251 КУпАП, та зібраних особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративні правопорушення.

Саме на підставі доказів в справі про адміністративне правопорушення відповідач повинен був з`ясувати фактичні дані, на основі яких встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію висловив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі Надточій проти України від 15 травня 2008 року.

Як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною ОСОБА_5 України 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

При цьому, особі повинно бути забезпечено реалізацію її права на захист, яке полягає у наданні їй можливості надавати усні або письмові пояснення з приводу пред`явленого їй обвинувачення, збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, реалізовувати інші процесуальні права, передбачені, зокрема КУпАП.

Надання детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та забезпечення її права на захист є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду справи.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. (частина 1 ст. 7 КУпАП).

Таким чином відповідачу потрібно було з`ясувати вищенаведене та винести законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

З матеріалів справи, при накладенні на позивача адміністративного стягнення всупереч вимог вказаної статті та ст. 33 КУпАП не враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують відповідно до ст. 34 КУпАП і обтяжують відповідно до ст. 35 КУпАП відповідальність.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що слід скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення №149 від 17 жовтня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5 200,00 гривень і надіслати справу на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також враховуючи вищенаведене, суд вважає, що слід відмовити у задоволені позовної вимоги про закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За даних обставин, слід стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача сплачений судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст. 19, 55 Конституції України, статтями 9, 210-1, 251, 252, 280, 283, 289, 293 КУпАП, керуючись статтями 2, 5, 9, 71, 72, 73, 77, 78, 134, 139, 143, 159, 241-246, 250, 255, 268-272, 286, 295, 297 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення №149 від 17 жовтня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5 200,00 гривень і надіслати на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , передбаченого за ч. 2 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

У задоволені інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України НОМЕР_2, місцезнаходження АДРЕСА_2.

Рішення суду складено та підписано 17 листопада 2023 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко