Справа № 380/7659/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 380/7659/23 пров. № А/857/16844/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача Борецької М.В.,

представника відповідача Холявка І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 380/7659/23 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання дії та бездіяльності протиправними (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Хома У.П. в м. Львів Львівської області 16.08.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» (далі позивач, ТОВ «ЛДАРЗ») звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Львівській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.12.2022 №№ 14188/13-01-07-01 та 14192/13-01-07-01.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги покликається на те, що позивачем безпідставно завищено бюджетне відшкодування з ПДВ за червень 2022 року в сумі 455400 грн та включено до складу податкового кредиту податок на додану вартість усього в сумі 838670 грн, внаслідок чого завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту на вказану суму, що призвело до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового ) періоду за серпень 2022 року на суму 838670 грн. Наявність у позивача первинних документів не є безумовним підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВ АВІА» (далі ТОВ «КІВ АВІА»).

Позивач скористався правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги, представник позивача заперечувала проти задоволення такої.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в ході здійснення господарських відносин між позивачем ТОВ «ЛДАРЗ» та його контрагентом ТОВ «КІВ АВІА» укладено ряд договорів поставки ТМЦ зокрема: від 27.04.2022 № 16-22-158/КІВ, № 16-22-159/КІВ, від 26.04.2023 № 16-22-157/КІВ, від 25.04.2022 № 16-22-144/КІВ, від 18.05.2022 № 16-22-200/КІВ, від 25.05.2022 № 16-22-216/КІВ, від 10.05.2022 № 16-22-174/КІВ, від 04.06.2022 № 16-22-234/КІВ, від 02.06.2022 № 16-22-247/КІВ, № 16-22-231/КІВ, від 13.06.2022 № 16-22-281/КІВ, № 16-22-280/КІВ, № 16-22-276/КІВ, № 16-22-276/КІВ, № 16-22-284/КІВ, від 16.06.2022 № 16-22-289/КІВ, від 22.06.2022 № 16-22-301/КІВ, від 15.06.2022 № 16-22-293/КІВ, від 22.06.2022 № 16-22-295/КІВ, від 25.05.2022 № 16-22-216/КІВ, від 18.07.2022 № 16-22-385/КІВ, від 05.07.2022 № 16-22-344/КІВ, від 22.07.2022 № 16-22-395/КІВ, від 01.08.2022 № 16-22-407/КІВ, від 06.07.2022 № 16-22-357/КІВ, від 02.06.2022 № 16-22-241/КІВ, від 26.08.2022 № 16-22-466/КІВ, від 25.08.2022 № 16-22-453/КІВ.

На підтвердження виконання вищевказаних договорів сторонами складено податкові накладні, видаткові накладні платіжні доручення, рахунок на оплату, акт прийому-передачі продукції.

Кількість та ціна кожного договору визначені згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку 1 до договору і є його невід`ємною частиною.

ГУ ДПС у Львівській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «ЛДАРЗ» з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за червень, липень та серпень 2022 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

Результати перевірки оформлено актом від 22.11.2022 № 15532/13-01-07-01/07684556.

Перевіркою встановлено порушення ТзОВ «ЛДАРЗ» пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), що призвело до завищення бюджетного відшкодування з ПДВ за червень 2022 руку в сумі 455400 грн та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за серпень 2022 року в сумі на 838670 грн.

На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом 13.12.2022 винесено 2 податкових повідомлення-рішення: № 14188/13-01-07-01 форми «В1», яким зменшено розмір бюджетного відшкодування на суму 455400 грн., та № 14192/13-01-07-01 форми «В4», яким зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на суму 838670 грн.

Вказані в акті перевірки порушення вимог податкового законодавства по взаємовідносинах позивача з ТОВ «КІВ АВІА» полягають у тому, що, на думку податкового органу, господарські операції позивача з вказаним контрагентом-постачальником фактично не відбувались, реально правові насліди не настали, а також проводилися лише операцій з оформлення документів без реального руху матеріалів. Зазначено про те, що в ході проведення перевірки ланцюга постачання вищенаведених товарів, які реалізовано ТОВ «КІВ АВІА» протягом травня-серпня 2022 року на адресу ДП «ЛДАРЗ» та за період з 01.01.2018 по 31.05.2022 встановлено відсутність реального (законного) джерела походження ідентифікованого товару (відсутність дійсного формування цього активу), що унеможливлює його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаних нереальних господарських операцій. Даними інформаційних баз ДПС встановлено неможливість здійснення ТОВ «КІВ АВІА» господарської операції з вищезазначеними товарами, у зв`язку із відсутністю факта (джерела) їх законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва. Оскільки відсутній сам факт придбання контрагентом ТОВ «КІВ АВІА» ТМЦ, які зазначені у договорах поставки, що відображено в податкових накладних на реалізацію для ДП «ЛДАРЗ», відповідно, відсутній і факт продажу вищезазначених ТМЦ для ДП «ЛДАРЗ». Окрім того, зазначено, що ТОВ «КІВ АВІА» згідно рішень ГУ ДПС у Київській області від 28.04.2021 № 142810, від 19.08.2022 № 29167 та від 12.09.2022 № 305908 відповідає критеріям ризиковості платниками податку.

Водночас, податковим органом не заперечується факт наявності первинних документів. Однак, оскільки, на думку податкового органу, зазначені у них господарські операції фактично не відбувались, ці документи є формально складеними та не мають юридичної сили. Тому зроблено висновок про неправомірне формування ТОВ «ЛДАРЗ» на підставі таких первинних документів реєстрів бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що правовідносини контрагента із третіми особами, з якими позивач не вступав у господарські відносини, не можуть бути підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин. Порушення податкового законодавства контрагентом позивача тягнуть негативні наслідки саме для такого контрагента. При цьому, такі суб`єкти господарювання є вільними у здійснені своєї господарської діяльності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

А згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 ПК України сума податку, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до Держбюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного періоду та сумою податкового кредиту такого звітного періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з цим пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Податкового кодексу, а при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з ПДВ виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах. При цьому для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За вимогами Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 3.2 статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону № 996-XIV визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

А статтею 9 Закону № 996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

За змістом цих норм первинні документи, які підтверджують дані податкового обліку платника податків, повинні бути достовірними, тобто відображати дійсний зміст господарських операцій, які впливають на визначення об`єкта оподаткування. В іншому випадку первинні документи, які не відображають реального руху активів між учасниками господарської операції, є недостовірними. Тобто, відображенню у бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки, акти, звіти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Таким чином, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, яка призводить до руху активів (майна, коштів тощо) платників податків у процесі її здійснення.

Виходячи з системного аналізу наведених нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла переконання, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та податкового обліку є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Лише на підставі первинних документів формується податкова звітність та визначаються податкові зобов`язання.

Правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

З матеріалів справи встановлено, що між позивачем ТзОВ «ЛДАРЗ» та його контрагентом ТОВ «КІВ АВІА» укладено ряд договорів поставки ТМЦ зокрема: від 27.04.2022 № 16-22-158/КІВ, № 16-22-159/КІВ, від 26.04.2023 № 16-22-157/КІВ, від 25.04.2022 № 16-22-144/КІВ, від 18.05.2022 № 16-22-200/КІВ, від 25.05.2022 № 16-22-216/КІВ, від 10.05.2022 № 16-22-174/КІВ, від 04.06.2022 № 16-22-234/КІВ, від 02.06.2022 № 16-22-247/КІВ, № 16-22-231/КІВ, від 13.06.2022 № 16-22-281/КІВ, № 16-22-280/КІВ, № 16-22-276/КІВ, № 16-22-276/КІВ, № 16-22-284/КІВ, від 16.06.2022 № 16-22-289/КІВ, від 22.06.2022 № 16-22-301/КІВ, від 15.06.2022 № 16-22-293/КІВ, від 22.06.2022 № 16-22-295/КІВ, від 25.05.2022 № 16-22-216/КІВ, від 18.07.2022 № 16-22-385/КІВ, від 05.07.2022 № 16-22-344/КІВ, від 22.07.2022 № 16-22-395/КІВ, від 01.08.2022 № 16-22-407/КІВ, від 06.07.2022 № 16-22-357/КІВ, від 02.06.2022 № 16-22-241/КІВ, від 26.08.2022 № 16-22-466/КІВ, від 25.08.2022 № 16-22-453/КІВ.

На підтвердження виконання вищевказаних договорів сторонами складено податкові накладні, видаткові накладні платіжні доручення, рахунок на оплату, акт прийому-передачі продукції.

Кількість та ціна кожного договору визначені згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку 1 до договору і є його невід`ємною частиною.

Умови договорів на поставку товарно-матеріальних цінностей з контрагентом щодо погодження сторонами кількості та якості продукції, порядку та строків поставки, а також проведення платежів та приймання-передачі продукції є фактично однаковими.

За умовами договорів кількість та вартість продукції вказується сторонами у відповідних специфікаціях, якість товарів повинна підтверджуватись сертифікатами виробника та відповідати чинним стандартам якості для даного виду продукції. Розрахунок проводиться в національній валюті України в безготівковій формі. Поставка продукції, як правило, проводиться за рахунок постачальника або за узгодженням між сторонами покупцем. Проекти договорів погоджувались керівниками відповідних структурних підрозділів позивача, що підтверджується аркушами погодження, долученими до договорів.

Зі змісту укладених договорів вбачається, що позивачем придбавались матеріали, комплектуючі та запасні частини до військової повітряної техніки, які необхідні для проведення ремонтних робіт та технічного обслуговування такої.

Відповідно до умов вказаних договорів позивачем отримано товарно-матеріальні цінності згідно з видатковими накладними та актами приймання-передачі.

Оплату за поставлений товар здійснено в безготівковій формі на підставі рахунків-фактур, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Якість придбаних товарів підтверджується відповідними сертифікатами якості.

Перевезення придбаних товарно-матеріальних цінностей здійснювалося згідно з товарно-транспортними накладними, а також експрес-накладними Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта».

За результатами здійснених на виконання умов договорів поставок ТМЦ, контрагентом позивача складено податкові накладні, які зареєстровані належним чином в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, саме на етапі реєстрації податкових накладних податковий орган уповноважений досліджувати господарські операції та платників податків (постачальників) на предмет відповідності їх критеріям ризиковості.

Разом з тим, відповідачем не подано суду доказів того, що при реєстрації податкових накладних податковим органом було віднесено вказані в них господарські операції чи контрагент позивача до категорії ризикових.

Копії всіх зазначених документів долучено позивачем до матеріалів справи, цей факт учасниками справи не заперечується.

Матеріалами справи стверджується, що первинні документи, якими позивач доводить здійснення господарських операцій з вищезазначеними контрагентами, оформлені належним чином, такі досліджувались під час перевірки, як зазначалось вище, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій з контрагентами позивача і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.

Щодо доводів податкового органу про те, що до перевірки не було надано сертифікатів придбаної продукції, зазначаючи, що сертифікати якості не є сертифікатами виробника, а тому неможливо підтвердити ланцюг постачання продукції, є безпідставними, оскільки ненадання позивачем до перевірки сертифікатів відповідності не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце, а тому не є самостійною підставою для висновку про нереальність господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що сертифікат відповідності (якості) на товар не є документом бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції, тому відсутність такого сертифікату сама по собі не може свідчити про відсутність господарської операції.

Зі змісту висновків актів перевірки відповідача вбачається, що згідно з даними інформаційних систем ДПС встановлено неможливість здійснення господарських операцій контрагентом позивача у зв`язку з відсутністю факту (джерела) його законного введення в обіг та/або реального задекларованого виробництва, оскільки жоден з контрагентів в ланцюгу постачання товару не є виробником, тому такі господарські операції є безтоварними.

Разом з тим, як стверджує позивач, придбані у вказаних товариств ТМЦ були необхідними та фактично використані ДП ЛДАРЗ під час ремонту повітряних суден, що підтверджується договорами про закупівлю послуг за державні кошти, актами приймання послуг, актами інвентаризації та інвентаризаційними описами, а тому твердження відповідача про безтоварність спірних господарських операцій є необґрунтованими спростовуються належними доказами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, всі податкові накладні, суми ПДВ по яких відображені позивачем у складі податкового кредиту, були складені та зареєстровані контрагентами позивача в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому, з огляду на застосування положень п.201.16 ст.201 ПК України, для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Вказане підтверджується висновками акту перевірки.

Колегія суддів зазначає, що наявними у матеріалах справи доказами (зокрема податковими накладними, видатковими накладними, актами приймання-передачі ТМЦ, сертифікатами, товарно-транспортними накладними, експрес-накладними та ін.), підтверджується обставина фактичного придбання товарно-матеріальних цінностей позивачем у його контрагентів з метою використання у власній господарській діяльності, а тому позивачем правомірно сформовано податкові наслідки таких операцій.

За наявності належних та допустимих доказів фактичного придбання позивачем товару з метою використання його в господарській діяльності окремі недоліки в оформленні первинних документів, при наявності належним чином оформлених видаткових накладних, не може свідчити про штучне формування даних податкового обліку.

Видаткова накладна є первинним документом, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій, тобто засвідчує факт отримання/передачі товарів. Видаткова накладна надається продавцем покупцеві і містить перелік товарів, їх кількість, ціну, за якою вони поставляються покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання, відомості про постачальника та одержувача товарів, також вказується місце складання такої накладної.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента позивача ресурси не давали можливості для проведення господарської діяльності з поставки товарів, обумовлених укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність позивача як платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

У частині доводів апелянта про порушення, допущені суб`єктами господарювання в ланцюгу постачання, то колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у виді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Саме така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема в постанові від 20.03.2020 у справі № 813/5407/15, постанові від 16.04.2020 у справі № 810/3443/18.

Господарські операції між позивачем та його контрагентом мали реальний характер, діяльність позивача спрямована на отримання економічної вигоди від господарської діяльності, що вказує на помилковість висновків податкового органу про вчинення порушень податкового законодавства щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами взаємовідносин з його контрагентами за періоди, що перевірялись, а тому вони не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, покликання контролюючого органу на безтоварність господарських операцій позивача з вказаним контрагентом є необґрунтованим, оскільки відповідачем в актах перевірок не надано належної оцінки встановленим обставинам та не встановлено факту отримання позивачем таких матеріалів, комплектуючих та запасних частин до літаків безоплатно чи придбання їх у інших підприємств.

Також, колегія суддів не може не погодитися з доводами позивача про те, що на підприємстві постійно функціонує незалежний сторонній підрозділ державного замовника Міністерства оборони України, який здійснює контроль, в тому числі, і за якістю та кількістю продукції, яка надходить від постачальників, що повністю виключає можливість проведення безтоварних операцій Позивачем; закупівля ТМЦ, описаних в актах перевірки, здійснювалася для виконання державного оборонного замовлення в рамках виробничої програми, тому поставлена продукція приймалася групою технічного контролю за участі представника ГВП МО України 4762 та була оприбуткована підприємством лише після прийняття продукції за кількістю та якістю, що унеможливлює проведення безтоварних господарських операцій підприємством. Це стверджується долученими до матеріалів справи доказами.

Матеріалами справи стверджується, що ДП «ЛДАРЗ» включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83.

Підприємство здійснює виготовлення та ремонт військової авіаційної техніки та озброєння, зокрема виконує державне оборонне замовлення (далі ДОЗ) ремонт та/або модернізацію військових винищувачів МіГ 29 на підставі державних контрактів (договорів), укладених з Міністерством оборони України (далі МО України).

При цьому, рішенням державного замовника МО України на підприємстві утворено та розміщено Генеральне військове представництво МО України 4762. Відповідно до підпункту 5,8 Положення про представництва державних замовників у сфері оборони на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2009 року № 1107 (далі Положення), представництва є підрозділами відповідних державних замовників, основними завданнями яких є: 1) контроль якості товарів оборонного призначення на всіх стадіях її розроблення, виробництва, модернізації, постачання, монтажу і ремонту відповідно до вимог нормативних документів, технічної документації і умов контрактів (договорів); 2) приймання від підприємств товарів оборонного призначення згідно з умовами відповідних контрактів (договорів) і контроль за виконанням умов постачання цієї продукції споживачам.

Відповідно до пункту 8 Положення представництва беруть участь в оформленні рекламацій на недоброякісну та некомплектну продукцію, отриману від постачальників; здійснюють контроль за витрачанням виконавцями державного контракту (договору) коштів державного бюджету, що спрямовуються на виконання оборонного замовлення за державними контрактами (договорами), проводять перевірку якості товарів оборонного призначення; видають підприємству посвідчення (акти) про прийняття товарів оборонного призначення та етапів робіт (послуг).

Таким чином, ГВП МО України 4762 здійснює контроль за виконанням держоборонзамовлення на кожному його етапі, в тому числі і на етапі прийняття продукції від постачальників. Представник ГВП МО України 4762 входить до складу групи технічного контролю продукції (далі ГТК), що надходить на підприємство, яка здійснює її приймання за кількістю та якістю відповідно до затвердженого на підприємстві стандарту СТП ЛДАРЗ.028-19 «Вхідний контроль продукції, що надходить на підприємство» (далі Стандарт), витяг з якого додається до відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до примітки 3 пункту 5.3 Стандарту саме представник Замовника, тобто МО України, разом із спеціалістами технічного відділу підприємства, визначають вид вхідного контролю. Приміткою 1 до пункту 6.10.8 Стандарту передбачено, що ідентифікаційна бирка продукції заповнюється завідувачем складу вхідного контролю і після перевірки завіряється підписом і штампом члена групи технічного контролю, і штампом представника Замовника.

З врахуванням усього наведеного вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірні господарські операції позивача, за якими сформовано позивачем податковий кредит у спірні періоди, фактично були здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричинили реальні зміни майнового стану позивача, тому стверджувати про правомірність спірних податкових повідомлень-рішень підстав нема, крім того відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано встановлених обставин справи.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер, діяльність позивача спрямована на отримання економічної вигоди від господарської діяльності, що вказує на помилковість висновків податкового органу про вчинення порушень податкового законодавства щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами взаємовідносин з його контрагентами за періоди, що перевірялись, а тому вони не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень. Спірні господарські операції позивача, за якими сформовано ним податковий кредит у спірні періоди, фактично були здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричинили реальні зміни майнового стану позивача, разом з тим, відповідачем в актах перевірок не надано належної оцінки встановленим обставинам та не встановлено факту отримання позивачем таких матеріалів, комплектуючих та запасних частин до літаків безоплатно чи придбання їх у інших підприємств, тому висновок про безтоварність господарських операцій позивача з вказаними контрагентами є необґрунтованим, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення не відповідають критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та прийняті з порушенням положень ПК України є протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 380/7659/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 23.11.2023