Справа № 640/9967/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9967/21 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Аліменка В.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Неофеліс Ло Груп» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом Адвокатського об`єднання «Неофеліс Ло Груп» до Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань, в якому просило:

- визнати протиправними дій посадових осіб Державного бюро розслідувань, щодо віднесення Положення про Управляння з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках до інформації з обмеженим доступом, а саме до інформації для службового користування;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати належним чином засвідчену копію Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Адвокатському об`єднанню «Неофеліс Ло Груп» та опублікували його на офіційному сайті Державного бюро розслідувань в мережі інтернет.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно відніс Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках до інформації з обмеженим доступом, оскільки вказане положення є публічною інформацією, не підпадає під ознаки пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у зв`язку з тим, що не є інформацією, яка зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку віднесено до державної таємниці.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що запитувана iнформацiя має бути публiчною у розумiннi Закону України «Про доступ до публічної інформації».

На думку скаржника, кожний громадянин має право знати про обсяг i межi повноважень вiдповiдного пiдроздiлу, а тому запитуване Положення має бути оприлюднено та надаватися на підставі запитів, відтак у Державного бюро розслiдувань, як розпорядника запитyвавої iнформації були вiдсутнi будь-якi пiдстави обмежувати доступ до Положення про Управління з розслiдування злочинiв, вчинених у зв`язку iз масовими протестами у 2013-2014 роках Центрального апарату Державного бюро розслiдувань.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано про те, що адвокатський запит у межах даної справи не є запитом, що направлений на отримання публічної інформації, оскільки адвокатський запит може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту.

Як зазначає відповідач, оскільки Адвокатським об`єднанням «Неофеліс Ло Груп» не направлено жодного запиту про надання інформації до Державного бюро розслiдувань, в тому числі з приводу надання тексту Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013 - 2014 роках, тому відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, у відзиві відповідач просить розглядати справу у відкритому судовому засіданні за участю представника, втім колегія суддів зазначене клопотання відхиляє, з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що позивачем пред`явлено вимоги, які у відповідності до частини шостої статті 12 КАС України належать до справ незначної складності, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2021 дану справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

При цьому, слід зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням предмету спору та тієї обставини, що відповідно до вимог статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України сторони не позбавлені права подати будь-які письмові пояснення та докази в підтвердження власної позиції, враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), з огляду на положення п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

У свою чергу, відповідачем подано клопотання про закриття апеляційного провадження, у зв`язку із тим, що до апеляційної скарги адвокатом Романченко В.В. подано ордер серії АЕ №1179791, згідно якого останній має повноваження на представлення інтересів позивача у «Шостому адміністративному апеляційному суді», а не «Шостому апеляційному адміністративному суді».

У силу вимог пункту 2 частини першої статті 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, а саме: після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу від імені Адвокатського об`єднання «Неофеліс Ло Груп» подано та підписано адвокатом Романченко В.В., на підтвердження повноважень якого подано ордер серії АЕ №1179791, згідно якого останній має право представляти інтереси позивача у «Шостому адміністративному апеляційному суді».

Частиною першою статті 55 КАС України встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно із частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

При цьому, документи, що підтверджують повноваження представників, визначені статтею 59 КАС України.

У відповідності до частини четвертої ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон № 5076-VI).

За приписами статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Отже, ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 (далі - Положення) ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Згідно пункту 12.4 вказаного Положення ордер містить наступні реквізити: назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У силу вимог частини першої ст. 292 Кодексу адміністративного судочинства України, судом апеляційної інстанції в адміністративних справах є апеляційний адміністративний суд, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місцевий адміністративний суд (місцевий загальний суд як адміністративний суд чи окружний адміністративний суд), що ухвалив рішення.

Відтак, згідно приписів КАС України Шостий апеляційний адміністративний суд переглядає судові рішення місцевих адміністративних судів (місцевих загальних судів як адміністративних судів та окружних адміністративних судів), які знаходяться у межах його територіальної юрисдикції, в апеляційному порядку як суд апеляційної інстанції.

Враховуючи, що зазначення у ордері серії АЕ №1179791 назви суду «Шостий адміністративний апеляційний суд» формально не відповідає назві суду «Шостий апеляційний адміністративний суд», однак зазначене не може свідчити про відсутність у адвоката Романченка В.В. відповідних повноважень на підставлення інтересів позивача у суді апеляційної інстанції.

У свою чергу, на виконання вказаних недоліків Адвокатським об`єднанням «Неофеліс Ло Груп» надано ордер cерії АЕ №1239926, згідно якого адвокат Романченко В.В. має право представляти інтереси позивача у Шостому адміністративному апеляційному суді.

З огляду на вказане, підстави для закриття провадження згідно норм п. 2 частини першої статті 305 КАС України - відсутні.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Адвокатським об`єднанням «Неофеліс Ло Груп» в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит від 10 лютого 2021 року на ім`я ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2., у якому, зокрема, останній просив надати наступну інформацію: чи затверджено Положення, або будь-які інші документи, що регулюють діяльність Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Центрального апарату ДБР та просив оприлюднити на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет вказане Положення.

За результатами розгляду вказаного запиту, листом від 15 лютого 2021 року №4526-21, Державне бюро розслідувань повідомило, що відповідним наказом ДБР з грифом «Для службового користування» затверджено Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, доступ до якого обмежений. Також, проінформовано, що відповідно до статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», пункту 1.14 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та його територіальних управліннях Держаного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 20 серпня 2020 року №434 (зі змінами) відсутні правові підстави для розміщення на офіційному вебсайті ДБР вказаного Положення, оскільки зазначене віднесено до переліку відомостей, яким присвоєно гриф обмеження доступу «Для службового користування».

Також, із запитом від 26 березня 2021 року до Державного бюро розслідувань про доступ до публічної інформації звернувся Романченко В.В. , як фізична особа, у якому останній просив надати копію Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках та оприлюднити його на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

У відповідь на запит Романченка В.В. , Державне бюро розслідувань листом від 01.04.2021 №288ПІ/10-16-06-305/21 повідомило про відсутність підстав для надання запитуваного документа, оскільки до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань віднесено, зокрема, відомості про режимно-секретні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю, підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, що містяться в положеннях про зазначені, підрозділи та посадових інструкціях/службових обов`язках працівників цих підрозділів.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не надав доказів того, що звертаючись з відповідним запитом Романченко В.В. діяв в інтересах Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп», як адвокат, що входить до складу адвокатського об`єднання, та матеріали справи не містять інформації, що Романченко В.В. здійснює представництво інтересів адвокатського об`єднання чи входить до його складу та відповідно до установчих документів має право здійснювати представництво інтересів позивача, відтак позивач не є суб`єктом правовідносин, які склались в результаті віднесення Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках до інформації з обмеженим доступом, а тому такі дії відповідача не можуть порушувати його прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У силу вимог пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною першою статті 20 Закону №2939-VI визначено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У відповідності до частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу на довідку Вищого адміністративного суду України від 01.06.2013 про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно якої ознаками публічної інформації є:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Разом з тим, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ).

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657-ХІІ).

Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939-VI).

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частини перша, третя статті 21 Закону № 2657-ХІІ).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

При цьому, законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови.

Тобто, розпорядник може надати ту інформацію, яка була ним створена в процесі здійснення своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства, вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Такої правової позиції притримується також Велика Палата Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 червня 2019 року у справі №9901/925/18.

Як свідчать матеріали справи, Адвокатським об`єднанням «Неофеліс Ло Груп» в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит від 10 лютого 2021 року на ім`я ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2., у якому, зокрема, останній просив надати наступну інформацію: чи затверджено Положення, або будь-які інші документи, що регулюють діяльність Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Центрального апарату ДБР та просив оприлюднити на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет вказане Положення.

За результатами розгляду вказаного запиту, листом від 15 лютого 2021 року №4526-21, Державне бюро розслідувань повідомило, що відповідним наказом ДБР з грифом «Для службового користування» затверджено Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, доступ до якого обмежений. Також, проінформовано, що відповідно до статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», пункту 1.14 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та його територіальних управліннях Держаного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 20 серпня 2020 року №434 (зі змінами) відсутні правові підстави для розміщення на офіційному вебсайті ДБР вказаного Положення, оскільки зазначене віднесено до переліку відомостей, яким присвоєно гриф обмеження доступу «Для службового користування».

Також, із запитом від 26 березня 2021 року до Державного бюро розслідувань про доступ до публічної інформації звернувся Романченко В.В. , як фізична особа, у якому останній просив надати копію Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках та оприлюднити його на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

У відповідь на запит Романченка В.В. , Державне бюро розслідувань листом від 01.04.2021 №288ПІ/10-16-06-305/21 повідомило про відсутність підстав для надання запитуваного документа, оскільки до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань віднесено, зокрема, відомості про режимно-секретні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю, підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, що містяться в положеннях про зазначені, підрозділи та посадових інструкціях/службових обов`язках працівників цих підрозділів.

Разом з тим, аналізуючи вказані відповіді на запити, перш за все потрібно з`ясувати наявність у позивача порушеного законного інтересу у зв`язку із такими діями відповідача.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 3 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом у публічній площині.

Статтею 55 Конституції України, встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Системний аналіз положень статей Конституції України, КАС України, які зазначені у цьому рішенні свідчать, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного, з урахуванням вимог статей 2, 5 КАС України, слід дійти висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп» вважає ненадання інформації, яка на його думку є публічною.

Як вже зазначалось, адвокатський запит від 10 лютого 2021 року Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп» подало в інтересах ОСОБА_1 , а запит про надання публічної інформації від 26 березня 2021 року подано фізичною особою Романченком В.В .

Відтак, під час звернення з адвокатським запитом від 10 лютого 2021 року, Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп» діяло не як запитувач публічної інформації, а як представник фізичної особи - ОСОБА_1., від імені якого і діяло Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп».

У той же час, у даному спорі таке Адвокатське об`єднання звернулось не в інтересах свого довірителя, а у своїх власних інтересах.

Крім того, запит про надання публічної інформації від 26 березня 2021 року подано Романченком В.В. , як фізичною особою.

Втім, позивачем не надано доказів того, що звертаючись із вказаним запитом Романченко В.В. діяв в інтересах Адвокатське об`єднання «Неофеліс Ло Груп», як адвокат, що входить до складу такого адвокатського об`єднання.

При цьому, матеріали справи не містять інформації, що Романченко В.В. здійснює представництво інтересів адвокатського об`єднання чи входить до його складу та відповідно до установчих документів має право здійснювати представництво інтересів позивача.

Таким чином, оскільки позивач не довів, що дії відповідача, щодо віднесення Положення про Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках до інформації з обмеженим доступом, а саме до інформації для службового користування будь-яким чином порушують чи обмежують його права та інтереси, а опублікування Положення на офіційному сайті ДБР в мережі інтернет призведе до будь-яких юридичних наслідків, та позивач не є суб`єктом правовідносин, які склались в результаті віднесення Положення до інформації з обмеженим доступом, а тому такі дії відповідача не можуть порушувати його прав, свобод чи інтересів.

При цьому, слід відмітити, що згідно пункту 1 статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі «Кенеді проти Угорщини», заява № 31475/05, пункт 43).

У той же час, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач є, зокрема, журналістською організацією чи громадським об`єднанням тощо і його діяльність пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес.

Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Неофеліс Ло Груп» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді В.О. Аліменко

В.П. Мельничук