Справа № 160/11439/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
26.05.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №65822599 від 15.06.2021;
- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №71522603 від 14.04.2023.
Разом з тим, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження є протиправними, оскільки при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення останнього без реального виконання рішення суду. Позивач звернув увагу на те, що приватним виконавцем 18.04.2023 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, який раніше був на виконанні у відповідача, в рамках якого приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця, яка відповідає розміру виконавчого збору. Позивач наголошує на тому, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий документ за заявою стягувача і стягнув виконавчий збір, а після цього пред`явив цей виконавчий документ до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди, то надалі виконавчий збір не стягується. З огляду на викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено; адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов, повернуто позивачу.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та справу направити на продовження розгляду.
Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 14.11.2023, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також зобов`язано надати суду належним чином засвідчені копії: матеріалів виконавчого провадження №65822599 з примусового виконання виконавчого листа №205/4820/19, виданого 25.05.2021 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська; матеріалів виконавчого провадження №71522603 з примусового виконання постанови №ВП65822599, виданої 15.06.2021 Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
У судове засідання, призначене на 14.11.2023, представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв або клопотань від останніх до суду не надходило.
За приписами ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Позивач вважає, що подвійне стягнення виконавчого збору та основної винагороди у межах різних виконавчих проваджень з примусового виконання одного виконавчого документа є неприпустимим, тому, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 15.06.2021 у межах виконавчого провадження №65822599 суд зазначає таке.
Згідно ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оскарженої постанови) виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).
З викладеного суд звертає увагу позивача на те, що розмір виконавчого збору становить 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не 10 відсотків від суми, яка фактично стягнута.
Разом з тим, суд наголошує на тому, що державний виконавець не вчинив дії з приводу примусового виконання виконавчого документу та не стягнув з позивача заборгованість за виконавчим документом.
Крім того, суд відхиляє посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки у даній справі Верховний Суд застосовував попередню редакцію Закону України «Про виконавче провадження».
Суд відзначає, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оспорюваної постанови).
За вказаних обставин оспорювана постанова винесена правомірно.
Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №71522603 від 14.04.2023 суд зазначає таке.
Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оскарженої постанови) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Оскільки державний виконавець відповідача повернув стягувачу виконавчий документ на підставі саме п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і станом на момент повернення виконавчого документу стягувачу виконавчий збір не було стягнуто, то державний виконавець правомірно виніс оспорювану постанову.
Разом з тим, суд наголошує на тому, що повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає звільнення боржника від сплати виконавчого збору.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювані позивачем постанови державного виконавця прийняті останнім в межах повноважень та у відповідності до норм законодавства, підстави для їх скасування відсутні, оскільки судом не встановлено добровільне виконання виконавчого листа боржником як підстави для звільнення останнього від сплати виконавчого збору.
Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, суд звертає увагу на таке.
Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей Закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у справі.
Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа державним та приватним виконавцями.
Так, з одного боку, Закон України «Про виконавче провадження» не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.
Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення основної винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.
Стягнення з боржника виконавчого збору у рамках виконавчого провадження на виконанні державного виконавця й основної винагороди приватного виконавця за виконання одного рішення суду (виконавчого листа) тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року.
У свою чергу, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й нівелювати такими стрижневими елементами верховенства права як правова визначеність і повага до прав людини.
Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.
Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак, з-поміж інших учасників виконавчого провадження, саме боржники перебувають у найбільш вразливому становищі, позаяк, у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання, останні зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних прав людини від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).
У цьому контексті, насамперед, суд зауважує, що означене питання про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто, у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.
Розв`язуючи це питання, суд зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному обсязі або частково внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу зазначеному, виконавче законодавство містить норму, в якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватись у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Поняття й процедура, що згадані у вказаній нормі, стосуються інших правовідносин, аніж ті, що наявні у даній справі, позаяк у вказаному випадку не було передачі виконавчого документа.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Вказана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож, її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
На основі зазначеного, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає суду підстави зробити такий висновок про те, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
Застосування аналогії закону дозволяє суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування, застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Водночас, строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.
Зрештою, враховуючи положення ч. 8 ст. 27, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.
Вказаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не нівелюючи конвенційні й конституційні права особи, та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.
Застосовуючи ці висновки до даної справи суд вважає за необхідне зауважити таке.
Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У свою чергу, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 (пункти 60-97 постанови).
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову з виходом за межі заявлених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Таким чином, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у розмірі 1073,60 грн пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 90, 94, 139, 241-246, 247, 250, 255, 272, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 14.11.2023.

Суддя О.В. Царікова