Справа № 380/3092/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 380/3092/23 пров. № А/857/15107/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

суддя у І інстанції Мричко Н.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 01 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 45687,25 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень (далі ППР) ГУ ДПС:

№1-1304 від 11 жовтня 2021 року на суму 13239,36 грн;

№1-1304 від 11 жовтня 2021 року на суму 1808,61 грн;

№1-1304 від 11 жовтня 2021 року на суму 9100,43 грн;

№1-1304 від 11 жовтня 2021 року на суму 10299,68 грн;

№1-1304 від 11 жовтня 2021 року на суму 11239,17 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 380/3092/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем своєчасно не сплачено узгоджені податкові зобов`язання. Станом на час розгляду адміністративної справи борг ОСОБА_1 обліковується контролюючим органом у розмірі 45687,25 грн, що підтверджується обліковою карткою платника податків.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог ГУ ДПС.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, настає не раніше вручення відповідного ППР. У матеріалах справи містяться долучені копії ППР від 11 жовтня 2021 року за 2020 рік на загальну суму 45 687,25 грн, на підтвердження вручення відповідачу яких позивач не долучив належних доказів. Тому в силу статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК) строк сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельних ділянок за звітний 2020 рік ще не настав і підстав для стягнення його у судовому порядку немає.

Податкова вимога від 29 грудня 2021 року №0-1305 не може бути підставою для стягнення у судовому порядку податкового боргу за 2020 рік зважаючи на те, що за жодним з долучених до позовної заяви ППР ще не настав строк сплати спірного податку за звітний 2020 рік. Додатково звертає увагу на те, що ця податкова вимога стосується коштів у сумі 24148,40 грн., а не коштів у сумі 45687,25 грн., які є предметом позову та до неї не долучено детального розрахунку податкового боргу, долучення якого було обов`язковим виходячи з вимог пункт 59.3 статті 59 ПК, у редакції чинній на момент надіслання мені вимоги (03 лютого 2022 року).

Окрім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом, який може бути поданий до суду у тримісячний строк з дня виникнення підстав, що дають позивачу повноваження на пред`явлення визначених законом вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ГУ ДПС підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що як ППР, якими було визначено суду грошового зобов`язання позивача з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і податкову вимогу форми «Ф» №0-1305 від 29 грудня 2021 року ГУ ДПС скеровувало рекомендованою кореспонденцією за місцем реєстрації відповідача ( АДРЕСА_1 ), яка повернулась на адресу позивача з відміткою поштового відділення зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК за таких обставин зазначена кореспонденція вважається врученою належним чином.

Відповідачем не було вчинено жодних дій для погашення податкової заборгованості або оскарження податкової вимоги чи відповідних ППР.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з довідкою ГУ ДПС від 09 лютого 2023 року №1558/5/13-01-13-03 за відповідачем станом на 07 лютого 2023 року рахується заборгованість в сумі 45687,25 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, що виникла на підставі ППР ГУ ДПС від 11 жовтня 2021 року №1-1304, №1-1304, №1-1304, №1-1304, №1-1304.

Позивач надіслав за місцем реєстрації відповідача податкову вимогу від 29 грудня 2021 року № 0-1305, яка повернулася на адресу контролюючого органу з відміткою поштового відділення зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Доказів оскарження податкової вимоги чи ППР у судовому чи в адміністративному порядку відповідачем надано не було, як і доказів сплати податкового боргу.

Відтак, ГУ ДПС звернулося до адміністративного суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у судовому порядку.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Приписами підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК визначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно з положеннями пункту 37.2 статті 37 ПК податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

За правилами пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно із пунктом 59.1 статті 59 ПК у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що контролюючий орган та суд першої інстанції позбавили його передбачених процесуальним законом прав у зв`язку із неврахуванням факту зміни ним місця проживання апеляційний суд зазначає таке.

Порядок листування платників податків та контролюючих органів регламентовано приписами статті 42 ПК.

Податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті (пункт 42.1 статті 42 ПК).

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 ПК).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (пункт 42.3 статті 42 ПК).

У разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків (пункт 42.5 статті 42 ПК).

Згідно із приписами пункту 45.1 статті 45 ПК платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Платник податків, який обирає спосіб взаємодії з контролюючим органом засобами електронного зв`язку в електронній формі, зобов`язаний під час обрання способу взаємодії повідомити контролюючому органу свою електронну адресу (адреси) шляхом внесення цієї інформації до своїх облікових даних через електронний кабінет (пункт 45.3 статті 45 ПК).

У відповідності до приписів пункту 66.3 статті 66 ПК у разі проведення державної реєстрації зміни місцезнаходження або місця проживання платника податків, внаслідок якої змінюється адміністративно-територіальна одиниця та контролюючий орган, в якому на обліку перебуває платник податків (далі - адміністративний район), а також у разі зміни податкової адреси платника податків, контролюючими органами за попереднім та новим місцезнаходженням (місцем проживання) платника податків проводяться процедури відповідно зняття з обліку/взяття на облік такого платника податків.

Підставою для зняття з обліку платника податків в одному контролюючому органі і взяття на облік в іншому є надходження хоча б до одного з цих органів даних, що свідчать про належну державну реєстрацію таких змін органами державної реєстрації.

У такому разі платник податків, визначений у пункті 64.2 статті 64 цього Кодексу, зобов`язаний подати контролюючому органу за новим місцезнаходженням відповідну заяву у десятиденний строк від дня реєстрації зміни місцезнаходження (місця проживання) згідно з порядком обліку платників податків. У разі неподання такої заяви протягом 10 календарних днів платник податків або посадові особи платника податків несуть відповідальність відповідно до закону.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 виявив бажання отримувати документи від контролюючого органу через електронний кабінет або у порядку та у строки, визначені статтею 66 ПК, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси у зв`язку із зміною місця свого проживання.

Відтак, апеляційний суд наголошує на тому, що позивачем не було отримано від контролюючого органу та суду першої інстанції відповідні документи саме з його вини через невиконання обов`язку про повідомлення контролюючого органу про зміну своєї адреси чи неотримання у поштовому відділенні відповідної кореспонденції.

Окрім того, апеляційний суд наголошує на тому, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальним порушенням є таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

За умови відсутності у апеляційній скарзі доводів щодо безпідставності нарахування ОСОБА_1 спірних сум, а також доказів самостійного погашення ним цієї суми на час звернення ГУ ДПС із позовом до адміністративного суду, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ГУ ДПС у суду першої інстанції не було.

Щодо доводів апелянта про необхідність врахування судом при вирішенні спору строку звернення до адміністративного суду, передбаченого приписами статті 122 Кодексу адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Положеннями пунктів 95.1-95.3 статті 95 і пункту 102.4 статті 102 ПК встановлено, що контролюючий орган може звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення податкового боргу з платників податків із дотриманням відповідних умов, встановлених пунктом 95.2 статті 95 ПК, які надають право на примусове стягнення податкового боргу, а також строку - 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Строк у 1095 днів є присічним для контролюючого органу, протягом і в межах якого ним можуть бути вжиті заходи щодо погашення податкового боргу, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом, проте норми пункту 102.4 статті 102 ПК не є такими, що обмежують суд у праві ухвалювати судове рішення про стягнення податкового боргу після закінчення 1095-денного строку, з вимогою про стягнення якого контролюючий орган звернувся вчасно.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 25 лютого 2020 року року при розгляді справи №1340/5767/18, від 13 липня 2022 року при розгляді справи №480/340/20, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

З урахуванням наведеного відповідні доводи скаржника на думку апеляційного суду, є надуманими і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь і неправильне трактування вимог діючого законодавства.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі №380/3092/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк