Справа № 160/171/20
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року

м. Київ

справа №160/171/20

адміністративне провадження № К/9901/16003/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Жука А.В.,

суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №160/171/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді Щербака А.А., суддів - Баранник Н.П., Малиш Н.І.),

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

1. У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не сплати заробітної плати ОСОБА_1 за останній робочий день - день звільнення 01 червня 2016 року;

- стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 31 грудня 2019 року в сумі 387 285,11 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом від 01 червня 2016 року №47-К позивача звільнено з 01 червня 2016 року з посади начальника відділу контролю у сфері послуг Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією, при цьому, у пункті 2 наказу зазначено про необхідність проведення остаточного розрахунку та виплати компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки позивача включаючи день звільнення 01 червня 2016 року. Позивач вважає, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність, оскільки заробітна плата за останній робочий день звільнення не була нарахована та не була сплачена.

3. Окрім того, позивач зазначав, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №804/3843/16, яка набрала законної сили 31 січня 2017 року зобов`язано відповідача, зокрема, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року по 18 жовтня 2016 року. Оскільки вищевказана постанова набрала законної сили, то відповідач мав сплатити середній заробіток за останній робочий день позивача - 01 червня 2016 року, але на час звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі не виконав своє зобов`язання у зв`язку з чим позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій

4. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не сплати заробітної плати ОСОБА_1 за останній робочий день - день звільнення 01 червня 2016 року;

- стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 31 грудня 2019 року в сумі 387 285 грн 11 коп.

5. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме, стягненню з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки з 02 червня 2016 року по час вирішення справи судом, що розраховується відповідно до вимог КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 із урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу.

6. Суд зазначив, що позивач був звільнений з посади начальника відділу контролю у сфері послуг Держспоживінспекції у Дніпропетровській області з 01 червня 2016 року, заробітна плата за останній робочий день 01 червня 2016 року нарахована та сплачена не була, тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з пунктом 2 Порядку №100, а саме, за квітень - травень 2016 року.

7. Вирішив, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 31 грудня 2019 року в сумі 387 285 грн 11 коп. (52231,67 грн - в 2016 році; 91585,60 грн - в 2017 році, 110565,67 грн - в 2018 році; 132902,17 грн - в 2019 році).

8. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

9. Так, колегія суддів констатувала, що суд першої інстанції не урахував те, що судовими рішеннями у справі №804/3843/16 позивача поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року.

10. Таким чином суд вирішив, що позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, а не на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. Не погоджуючись із такою постановою суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у цій справі та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

12. Як на підставу касаційного оскарження судового рішення у цій справі указує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах 05 грудня 2019 року у справі №808/3625/17, від 11 червня 2019 року у справі №524/8023/16-а, від 08 жовтня 2019 року у справі №524/9217/15-а та висновку, який викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

13. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не ураховано, що стягнутий постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №804/3843/16 заробіток за 01 червня 2016 року належав позивачу при звільненні, не був урахований та сплачений роботодавцем у строк, передбачений статтею 116 КЗпП України.

14. Указує, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, правонаступником якої є Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, була допущена протиправна бездіяльність - заробітна плата за останній робочий день - день звільнення 01 червня 2016 року - не була нарахована.

15. Вважає, що з вини роботодавця (держави) були порушені вимоги чинного законодавства щодо оплати праці та не була нарахована та сплачена заробітна плата за 01 червня 2016 року, останній робочий день позивача.

16. Зазначає, що судом першої інстанції було встановлено невиконання роботодавцем свого обов`язку виплатити працівникові всі суми, які йому належать при звільненні, а саме заробітної плати за останній робочий день 01 червня 2016 року. Переконує, що стягнутий постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №804/3843/16 заробіток саме за 01 червня 2016 року за своєю правовою природою не є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, а належав позивачу при звільненні, не був нарахований та сплачений роботодавцем в строк, передбачений статтею 116 КЗпП України. Указує, що з огляду на викладене суд першої інстанції у цій справі правильно установлені передбачені законом підстави для застосування до відповідача відповідальності, установленої статтею 117 КЗпП України.

17. Окремо зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки, на думку скаржника, апеляційну скаргу підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено в установленому законом порядку.

Позиція інших учасників справи

18. 23 листопада 2020 року від Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому у якому відповідач, посилаючись на об`єктивність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити в повному обсязі.

Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції

19. 30 червня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

20. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2020 року для розгляду судової справи №160/171/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Жука А.В., суддів Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.

21. Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху.

22. Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання касаційної скарги у цій справі, відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

23. Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року закінчено підготовчі дії у цій справі, справу №160/171/20 призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

24. Наказом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01 червня 2016 року №47-к у зв`язку з реорганізацією Держспоживінспекції у Дніпропетровській області, на підставі пункту 1 статті 40, статті 44, статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки» та Листа Головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в Дніпропетровській області від 24 травня 2016 року №01/143, щодо відсутності вакансій у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області було звільнено ОСОБА_1 начальника відділу контролю у сфері послуг Держспоживінспекції у Дніпропетровській області з 01 червня 2016 року, у зв`язку з реорганізацією; сектору бухгалтерського обліку та звітності доручено провести остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за 35 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 27 серпня 2013 року по заробітку (підстава стаття 44 КЗпП України).

25. Відповідно до довідки Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 02 червня 2016 року про отримані доходи за 2016 рік, виданої ОСОБА_1 , заробітна плата за червень 2016 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

26. Згідно інформації Пенсійного фонду України з електронного особистого кабінету позивача за червень 2016 року заробітна плата ОСОБА_1 також не нараховувалась та не сплачувалась.

27. Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року справі №804/3843/16, яка набрала законної сили 31 січня 2017 року, зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на роботі в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та стягнути середній заробіток з 01 червня 2016 року по 18 жовтня 2016 року. Рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплатити заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання. При цьому суд вийшов за межі позовних вимог, про що зазначено мотивувальній частині постанови, та стягнув з відповідача середній заробіток, в тому числі і за 01 червня 2016 року, тобто останній робочий день позивача - день звільнення. Позивач, звертаючись до суду за захистом порушених прав, просив суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2016 року, тобто з наступного за днем звільнення дня, що підтверджується копією позовної заяви наявною у матеріалах справи.

28. Судами установлено, що позивач у своїх зверненнях до відповідача від 21 грудня 2017 року та від 26 листопада 2018 року просив виплатити йому стягнутий середній заробіток, у тому числі і за 01 червня 2016 року.

29. Однак, Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області листом від 22 січня 2018 року №11.2/1801102 на звернення стосовно поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначило, що питання виплати стягнутого середнього заробітку буде вирішено за результатами набрання законної сили судового рішення у справі №804/8042/17.

30. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №804/8042/17 стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 жовтня 2016 року по 05 лютого 2018 року, у розмірі 92054 грн 16 коп., без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №804/8042/17 - змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , визначивши її у розмірі 120904 грн 48 коп.

31. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі №160/288/19 стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 06 лютого 2018 року по 31 грудня 2018 року, у розмірі 99 951 грн 37 коп.

32. У зв`язку з невиплатою відповідачем на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 31 грудня 2019 року, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІІІ. Позиція Верховного Суду

33. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).

34. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

35. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.

36. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що судовими рішеннями у справі №804/3843/16 позивача поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року.

37. Таким чином колегія суддів вирішила, що позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, а не на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

38. Верховний Суд погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

39. Так, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

40. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

41. Тобто, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

42. У свою чергу, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

43. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

44. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

45. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

46. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

47. Судами установлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №804/3843/16, яка набрала законної сили 31 січня 2017 року:

- визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01 червня 2016 року №47-к про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Головне управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на роботі в Головному управлінні Держспоживслужби у Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області;

- стягнуто з Головного управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року по 18 жовтня 2016 року.

48. У цій справі позивач просить, зокрема, стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2016 року по 31 грудня 2019 року в сумі 387 285,11 грн.

49. Суд зазначає, що у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

50. Так, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Крім того, ОСОБА_1 поновлено на посаді, тобто він не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України відсутні.

51. Подібну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

52. З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

53. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №804/3843/16 зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2016 року по 18 жовтня 2016 року. Водночас указував, що станом на момент звернення до суду із цим позовом відповідач не виконав зазначене судове рішення та не виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного позивач переконував у наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

54. Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що з огляду зазначені обставини справи позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, а не на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

55. Суд звертає увагу на те, що станом на момент звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 частково реалізував своє право на подання відповідних позовів, оскільки, як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №804/8042/17 стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 жовтня 2016 року по 05 лютого 2018 року, в сумі 92054 грн 16 коп., без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

56. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №804/8042/17 - змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , визначивши її у розмірі: 120904 (сто двадцять тисяч дев`ятсот чотири гривні 48 копійок).

57. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі №160/288/19 стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 06 лютого 2018 року по 31 грудня 2018 року, в сумі 99 951,37 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 37 копійок).

58. З огляду на викладене колегія суддів констатує, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі №160/171/20 ґрунтується на правильно установлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування чи зміни відсутні.

59. Що стосується доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах 05 грудня 2019 року у справі №808/3625/17, від 11 червня 2019 року у справі №524/8023/16-а, від 08 жовтня 2019 року у справі №524/9217/15-а та висновку, який викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів зазначає таке.

60. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

61. Так у справі №808/3625/17 позивач проходив службу в органах Національної поліції та просив стягнути середній заробіток за затримку виплати одноразової грошової допомоги по день фактичного розрахунку; у справах №524/9217/15-а та №824/8023/16-а - позивачі працювати у виконкомі Автозаводської районної ради міста Кременчука та просили стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні; у справі №810/451/17 - позивач проходив службу в органах Державної фіскальної служби України та просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; у справі №821/1083/17 - позивачка працювала в Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області та просила визначити розмір відшкодування за період порушення виплати належної їй одноразової грошової допомоги.

62. Водночас у жодній із зазначених справ позивачі не були поновлені на попередніх посадах.

63. Верховний Суд вважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Висновки судів у цій справі та в наведених скаржником справах №808/3625/17, №524/9217/15-а, №824/8023/16-а, №810/451/17, №821/1083/17 свідчать про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже, й різні висновки, яких дійшли суди.

64. Виходячи з наведеного слід зазначити, що посилаючись на постанови у справах №808/3625/17, №524/9217/15-а, №824/8023/16-а, №810/451/17, №821/1083/17 скаржник акцентує увагу на витягах із цих постанов, які стосуються правової оцінки сукупності установлених у конкретних справах обставин та не можуть свідчити про те, що правовідносини у цій справі та у справах №808/3625/17, №524/9217/15-а, №824/8023/16-а, №810/451/17, №821/1083/17 є подібними.

65. Щодо доводів позивача про порушення судом норм процесуального права у частині перегляду апеляційної скарги, яку підписано особою, чиє право на вчинення таких дій не підтверджено в установленому законом порядку, Суд зазначає таке.

66. Так, згідно з підпунктом 19 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, яким передбачено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.

67. Водночас, відповідно до статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

68. Відповідно до частин першої та третьої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу. Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

69. Частиною другою статті 57 КАС України передбачено, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

70. Відповідно до частини другої статті 43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

71. Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи (пункт 1 частини першої статті 59 КАС України).

72. За наведеним у пункті 20 частини першої статті 4 КАС України визначенням, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

73. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

74. Суд зазначає, що Дніпропетровський окружний адміністративний суд розглянув справу №160/171/20 за правилами спрощеного позовного провадження.

75. Аналіз наведеного свідчить про те, що указана справа може бути віднесена до категорії справ незначної складності, представництво в яких можуть здійснювати не лише адвокати, а й інші визначені особи, які мають адміністративну процесуальну дієздатність.

76. Апеляційну скаргу у цій справі підписано представником Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області А.С. Шай, який на підтвердження повноважень подав до суду наказ про прийняття на роботу від 24 квітня 2019 року №162-к та довіреність від 08 січня 2020 року №1/1.

77. З огляду на викладене, з урахуванням змісту частини другої статті 57 КАС України, Суд відхиляє доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення.

78. Підсумовуючи викладене Суд зазначає, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому Верховний Суд констатує, що відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

79. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

80. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

81. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

IV. Висновки щодо судових витрат

82. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі №160/171/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник-Томенко

Судді Верховного Суду