Справа № 600/780/21-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа №600/780/21-а

адміністративне провадження № Зв/990/72/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Смоковича М. І.,

суддів: Мацедонської В. Е., Радишевської О. Р.,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виплатити заробітну плату, та

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернівецької обласної прокуратури, у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив: (1) визнати протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті йому заробітної плати з 1 липня 2015 року в порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону України [від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII] «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII); (2) зобов`язати Чернівецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому заробітну плату відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VII з 1 липня 2015 року.

Звернення з цим позовом до суду було обґрунтоване, серед іншого, покликанням на Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Спираючись на це Рішення позивач стверджував, що протягом спірного періоду його заробітна плата мала визначатися відповідно до статті 81 Закону № 1697-VІІ, а не згідно з постановою Кабінету Міністрів України.

Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 3 червня 2021 року, залишеним без змін рішенням Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, позов задовольнив частково; визнав протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року в порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону № 1697-VII; зобов`язав Чернівецьку обласну прокуратуру нарахувати і виплатити позивачу заробітну плату з 26 березня 2020 року у порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону № 1697-VII; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правові наслідки Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які існували до дати ухвалення цього Рішення.

З цієї причини суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати з 1 липня 2015 року по 26 березня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених статтею 81 Закону № 1697-VII, та про зобов`язання нарахувати і виплатити заробітну плату за цей період відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII.

Водночас щодо правовідносин, які виникли після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, то тут суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що з дати ухвалення цього Рішення позивач має право на отримання заробітної плати відповідно до статті 81 Закону № 1697-VІІ. Тому виснували, що заробітна плата, яку позивач недоотримав за період з 26 березня 2020 року, підлягає перерахунку та виплаті з урахуванням висновків Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 та приписів статті 81 Закону №1697-VІІ щодо розміру заробітної плати прокурора.

Суд апеляційної інстанції зауважив також, що у згадуваному Рішенні Конституційний Суд України зазначив про те, що заробітна плата прокурорів не може визначатися Кабінетом Міністрів України, а положення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), згідно з якими на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, на спірні правовідносини не поширюються, тому що цей Закон ухвалений до Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020. А з дати цього Рішення, тобто з 26 березня 2020 року, заробітна плата прокурорів регулюється виключно статтею 81 Закону № 1697-VІІ.

Верховний Суд (у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) постановою від 1 грудня 2022 року скасував рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 3 червня 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року № 600/780/21-а в частині задоволених позовних вимог та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова суду касаційної інстанції по суті спору стосувалася застосування частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII у зіставленні з Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 до правовідносин, пов`язаних з виплатою заробітної плати прокурорам, які не пройшли атестації в рамках реформування прокуратури, запровадженої Законом № 113-ІХ.

У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що порушені позивачем питання щодо виплати заробітної плати протягом спірного періоду (йдеться про період, за який суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позовні вимоги) регулюють спеціальні для цих правовідносин норми пункту 3 [друге речення абзацу третього] розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. Тим самим Законом № 113-ІХ стаття 81 Закону № 1697-VII була викладена у новій редакції, а заразом ним [Законом №113-ІХ] запроваджена атестація прокурорів, від проходження якої розмір заробітної плати теж залежав.

Верховний Суд зауважив, що системний аналіз приписів розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505, яка була чинною протягом спірного періоду. Поза тим, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними згідно із Законом № 113-ІХ.

За текстом постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року, положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX запровадили різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Тому прирівнювання посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

Щодо Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, на яке покликався позивач, Верховний Суд зауважив, що це Рішення стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено через призму статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. Тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їх атестації) на посади в «новоутворені»/»оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

03 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Романюка В. І. про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Приводом для звернення до суду з цією заявою її автор зазначив Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на порушені заявниками питання, з покликанням, з-поміж іншого, на свої рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019, від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 виснував, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.

Конституційний Суд України зазначив також, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

З огляду на ці міркування Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6 Конституції України в поєднанні з частиною другою статті 131-1 Конституції України.

За текстом Рішення, з набранням чинності Законом № 113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон № 1697-VII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України. Відтак оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VII регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу. З погляду Конституційного Суду України таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною.

Зважаючи на висновки, висловлені у цьому Рішенні, заявник просить скасувати постанову Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 600/780/21-а [в частині ухвалення нового рішення] та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог касаційної скарги Чернівецької обласної прокуратури.

Верховний Суд ухвалою від 9 жовтня 2023 року відкрив провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у цій справі. Електронну копію цієї ухвали суд 9 жовтня 2023 року надіслав представнику позивача і відповідачу в їхні електронні кабінети у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Чернівецька обласна прокуратура відзиву на заяву позивача не подала.

Ухвалою від 16 листопада 2023 року Верховний Суд призначив справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Колегія суддів при постановленні цієї ухвали керувалася таким.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

За частиною шостою статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частини першої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга статті 365 КАС України).

Питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема об`єднана палата Касаційного адміністративного суду розглядала це питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави.

У постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цього приводу висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави. У тій самій постанові зазначено також, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення суду першої інстанції положення норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічну позицію щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтримала в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі № 140/2217/19, в ухвалі від 22 грудня 2022 року у справі № 805/1312/16-а та в постанові від 7 липня 2023 року у справі № 818/1793/18.

Аналогічний підхід до перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами на підставі встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, можна простежити також у практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (приміром у постановах від 27 серпня 2021 року у справі № 910/15151/17, від 5 жовтня 2021 року № 910/6790/18) та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (приміром, у постанові від 21 лютого 2023 року у справі № 591/4399/19).

Схожий підхід до перегляду судових рішень за виключними обставинами з мотивів встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи раніше висловила також Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19. З уваги на текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (в якому немає застереження «якщо рішення суду ще не виконане») - на підставі якого у справі № 4819/49/19 і розглядалося питання про можливість перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами - цій постанові акцентується на тому, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Дотримуючись існуючої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, передбаченої у пункті 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів у цій справі виходить з того, що постанова Верховного Суду (ухвалена у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду) від 1 грудня 2022 року у справі № 600/780/21-а, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся представник ОСОБА_1 - адвоката Романюк В. І., є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

З тих самих мотивів варто додати також, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 і має значення для вирішення наступних (майбутніх) справ та не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду у спорі, щодо якого постановлене остаточне судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 600/780/21-а.

Постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 600/780/21-а - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не оскаржується.

Головуючий суддя М. І. Смокович

Судді В. Е. Мацедонська

О. Р. Радишевська