Справа № 420/13755/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13755/23

Головуючий в І інстанції: Вовченко О.А.

Дата та місце ухвалення рішення: 25.09.2023 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

суддя-доповідач Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 грн. за січень 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 грн. за січень 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що Окреме доручення Міністра оборони, на яке посилається суд першої інстанції, не є актом Міноборони у розумінні вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», яким визначені умови виплати додаткової винагороди при участі в бойових діях та не відповідає формі, визначеної для регуляторних актів, окреслених п. 8 Положення про Міністерство оборони України.

На думку апелянта, позбавлення додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» не можу відбуватись у відповідності до Окремого доручення Міністерства оборони.

Також, апелянт зазначає, що сам по собі факт позбавлення додаткової винагороди, як вид юридичної відповідальності, є безпідставним та не відповідає вимогам законодавства, оскільки ні положеннями КК України, ні іншими Законами України, не передбачено такий вид покарання для військовослужбовців, як обмеження у виплаті додаткової винагороди.

Окрім того, скаржник вказує, що факт самовільного залишення військової частини, не може свідчити про вчинення ним будь-якого злочину, оскільки на момент звернення до суду як першої, так і апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не визнаний винним у скоєнні будь-якого злочину у встановленому законодавством порядку, у зв`язку з чим, як зауважує апелянт, до нього не може бути застосовано такий вид юридичної відповідальності як невиплата додаткової винагороди. Разом з тим, посилаючись на ст.48 Дисциплінарного статуту ЗСУ, враховуючи вичерпний перелік видів дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців, апелянт вважає, що застосування такого виду дисциплінарного стягнення як позбавлення додаткових доплат до грошового забезпечення знаходиться поза межами правового поля.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №5120 в період з 01.11.2022 року по 31.01.2023 року позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №5119 ОСОБА_1 у листопаді та грудні 2022 року нараховано та виплачено 100 000 грн. (загальна сума 200 000 грн.) додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при цьому у січні 2023 року позивачу такої додаткової винагороди не виплачено.

Так, відповідно до витягу із наказу Командира ВЧ НОМЕР_1 №24 від 02.02.2023 року зазначено:

« 20. Вважати такими, що вибули:

20.8. Самовільно залишили частину з виконання бойового завдання:

Солдата ОСОБА_1 , водія-санітара медичного пункту аеромобільного батальйону, вважати таким, що самовільно залишив місце служби з району безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах введення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України з 31 січня 2023 року. Припинити виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 31 січня 2023 року.

Підстава: рапорт молодшого сержанта ОСОБА_2 (вх. № 646/6 від 02.02.2023)».

Представником позивача авокатом Гайструк А.С. було зроблено адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_2 , в якому остання просила надати інформацію, зокрема, щодо підстав і причин неврахування та невиплати щомісячної доплати у вигляді додаткової винагороди, передбаченою Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, військовослужбовцю ОСОБА_1 за його безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у січні 2023 року.

На вказаний адвокатський запит представника позивача, відповідачем надано лист №691/Вих ЗПІ/158 від 05.05.2023 року, в якому Командир ВЧ НОМЕР_1 повідомив, що згідно акту службового розслідування № 1506 від 10.03.2023 року солдат ОСОБА_1 31.01.2023 року самовільно залишив район зосередження підрозділу.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.02.2023 року №24 вважається незаконно відсутнім на військовій службі з 31.01.2023 року по теперішній час.

Крім того, представнику позивача повідомлено, що відповідно до наказу МОУ № 260 від 07.06.2018 року п. 15 ч. 1 ОСОБА_1 призупинено виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини, а саме з 31 січня 2023 року, та згідно Постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168 (зі змінами) «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» до наказів про виплачу додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн. не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Також, до вказаного листа було додано копії документів, а саме: акт службового розслідування за фактом самовільного залишення району зосередження підрозділу від 10.03.2023 року №1506, витяг із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) про самовільне залишення району безпосередньої участі в бойових діях від 02.02.2023 року №24, довідка про нараховані суми основних та додаткових видів грошового забезпечення та додаткової винагороди, довідка про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

Не погоджуючись з діями відповідача, що полягали у невиплаті додаткової грошової винагороди у розмірі 100 000 грн. за січень 2023 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог посилався на Окреме доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 року №912/з/29, яке було видано з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, та застосовується з 01.06.2022 року, визначаючи умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.

Так, враховуючи підп.9.4 п.9 вказаного Окремого доручення №912/з/29 від 23.06.2022 року, з огляду на те, що солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив місце служби з району безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах введення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України з 31 січня 2023 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 01.01.2023 року по 31.01.2023 року позивачу правомірно не нараховувалась та не виплачувалась додаткова винагорода відповідно до Постанови КМУ №168.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).

Відповідно до п. 1 постанови №168 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2-1 Постанови №168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Разом з тим, порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Міністром оборони України в окремому дорученні №912/з/29 від 23.06.2022 року, яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01.06.2022 року.

Відповідно до абз. 3, 4 п. 3 Окремого доручення документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Згідно абз.3 п. 4 Окремого доручення у підставах про видання таких довідок (додаток №1 або додаток №2) обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.

Відповідно до п.5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн. здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.

В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100 000 грн. за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку №3 до цього доручення).

Згідно пп. 9.4 п.9 Окремого доручення передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн. не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Таким чином, аналізуючи зазначені норми, колегія суддів дійшла висновку, що військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн.

Разом з цим, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину), такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається.

Спірним питанням в даній справі є невиплата ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 додаткової винагороди до грошового забезпечення, передбаченої Постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. за січень 2023 року.

Як вбачається з довідки командира ВЧ НОМЕР_1 №5120 від 05.05.2023 року, позивач в період з 01.11.2022 року по 31.01.2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №5119 ОСОБА_1 у листопаді та грудні 2022 року нараховано та виплачено 100 000 грн. (загальна сума 200 000 грн.) додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Разом з цим, у січні 2023 року позивачу такої додаткової винагороди не виплачено.

Так, згідно витягу із наказу Командира ВЧ НОМЕР_1 №24 від 02.02.2023 року позивачу припинено виплату грошового забезпечення з 31.01.2023 року у зв`язку з самовільним залишенням солдатом ОСОБА_1 військової частини, факт якого встановлено актом службового розслідування від 10.03.2023 року №1506.

Також, як вбачається з листа ВЧ НОМЕР_1 від 05.05.2023 року, позивачу, відповідно до наказу МОУ № 260 від 07.06.2018 року п. 15 ч. 1 призупинено виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини, а саме з 31 січня 2023 року.

Таким чином, враховуючи, що позивач вважається таким, що самовільно залишив місце служби з району безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах введення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України з 31 січня 2023 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу правомірно не нараховувалась та не виплачувалась додаткова винагорода відповідно до Постанови КМУ №168 за січень 2023 року.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що Окреме доручення, на яке посилається суд першої інстанції, не є актом Міноборони у розумінні вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а отже, на підставі вказаного доручення позивача не може бути позбавлено додаткової грошової винагороди, з огляду на те, що Постановою № 168 чітко визначено право керівника відповідного міністерства встановлювати порядок і умови виплати додаткової винагороди.

Також, колегія суддів зазначає, що обмеження виплати додаткової винагороди за своєю правовою природою не є видом юридичної відповідальності, у тому числі адміністративної або дисциплінарної.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, що факт позбавлення додаткової винагороди, як вид юридичної відповідальності, не відповідає вимогам законодавства, оскільки ні положеннями КК України, ні іншими Законами України, не передбачено такий вид покарання для військовослужбовців, як обмеження у виплаті додаткової винагороди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 23.11.2023 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька