Справа № 520/1897/22
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 р. Справа № 520/1897/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 11.07.23 по справі № 520/1897/22

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виконати певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо затримки в проведенні розрахунку та виплати надбавки за вислугу років у належному об`ємі в складі щомісячного грошового забезпечення;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 05.01.2016 року по 28.12.2021 року та виплатити зазначену суму (банк отримувача - АТ "Райффайзен Банк Аваль", картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку IBAN НОМЕР_2 , код банку 300335, код ЄДРПОУ банку 14305909, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 ).

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у несвоєчасній виплаті позивачу надбавки за вислугу років у належному розмірі в складі щомісячного грошового забезпечення за час проходження служби з січня 2016 року по лютий 2018 року та не проведенні повного розрахунку при звільненні з 28.01.2020 (день звільнення зі служби) по 29.12.2021 (день часткової виплати перерахованої надбавки за вислугу років у рамках примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3821/21), у зв`язку з чим, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України за період з 05.01.2016 року по 28.12.2021 року, тобто 2184 дня.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі № 520/1897/22 адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо затримки в проведенні розрахунку та виплати надбавки за вислугу років у належному об`ємі в складі щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 05.01.2016 року по 28.12.2021 року ОСОБА_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі № 520/1897/22 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що виплата надбавки за вислугу років за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, присуджена позивачу рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі № 520/3821/21, не пов`язана зі звільненням ОСОБА_1 з 28.01.2020, оскільки не належить до складу сум, які підлягають виплаті працівникові при звільненні у розумінні статті 116 КЗпП України, а заявлений позивачем період з січня 2016 року по лютий 2018 року жодним чином не співвідноситься з його звільненням у січні 2020 року.

Зауважив, що ОСОБА_1 щомісячно виплачувалася надбавка за вислугу років у період з січня 2016 року по лютий 2018 року відповідно до вимог чинного законодавства, з розміром якої він не погодився, що і стало підставою звернення до суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил у справі № 520/3821/21.

Стверджував про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з 01.02.2018 у Військовій прокуратурі сил антитерористичної операції почав функціонувати відділ фінансування та бухгалтерського обліку (створено на підставі наказу Генерального прокурора від 22.09.2017 №80ш), якому передано від Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України функції щодо ведення бухгалтерського обліку фінансово-господарської діяльності зазначеної військової прокуратури, а відтак з лютого 2018 року будь які нарахування військовим прокурорам здійснюються безпосередньо Військовою прокуратурою сил антитерористичної операції (Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил). За таких обставин, у Офісу Генерального прокурора відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, оскільки ОСОБА_1 у даній справі оскаржує дії Офісу Генерального прокурора під час проходження публічної служби, як особа яка відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне становище, а тому така справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

У надісланих до суду апеляційної інстанції запереченнях на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у її задоволенні, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі № 520/1897/22 залишити без змін.

В обґрунтування правової позиції зазначив, що протиправність поведінки відповідача щодо неналежного здійснення розрахунку грошового забезпечення (надбавки за вислугу років) безпосередньо встановлена рішенням суду у справі № 520/3821/21 за період з січня 2016 року. При цьому, відповідачем будь яких заходів по досудовому врегулюванню спірних правовідносин та проведення перерахунку і виплати спірних сум, як за час служби позивача, так і при звільненні останнього в січні 2020 року не вживалися, отже, було проігноровано обов`язок добровільного виконання рішення по вищевказаній справі, що призвело до примусового його виконання.

Також у заяві від 28.09.2023 щодо судових витрат на правничу допомогу, з посиланням на ст. ст. 44, 166, 167, 139, 143 КАС України, позивач зазначив, що ним буде визначено обсяг витрат на правничу допомогу, які останній понесе у зв`язку з розглядом справи у залежності від складності, об`єму доказів та матеріалів справи, поведінки сторін під час розгляду справи, про що суду будуть надані відповідні докази до винесення рішення по справі, або протягом 5 днів після винесення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходив службу в органах прокуратури України з липня 2009 року по січень 2020 року, за останнім місцем служби з 22.10.2018 року по 28.01.2020 року на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону (м. Рубіжне Луганської обл.) та перебував у статусі військовослужбовця відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" по день звільнення.

Положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-ІХ в органах прокуратури України визначено ліквідувати ланку органів військової прокуратури, в зв`язку з чим розпочався процес звільнення військовослужбовців військової прокуратури як з військової служби так і з прокурорсько - слідчих посад.

Також, на виконання приписів зазначеного Закону щодо реорганізації органів прокуратури України та військової прокуратури України 23.12.2019 Генеральним прокурором видано наказ № 351, яким 02.01.2020 визначено днем початку роботи відповідача - Офісу Генерального прокурора.

Наказом Міністра оборони України № 4 від 04.01.2020 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язки військового прокурора об`єднаних сил № 67к від 22.01.2020 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу, звільнено з військової служби та з посади з 28.01.2020.

Позивачу у період проходження служби з січня 2016 року по лютий 2018 року не виплачувались окремі складові грошового забезпечення у повному обсязі, зокрема, у вигляді надбавки за вислугу років, та, як наслідок, таку надбавку не було враховано у складі грошового забезпечення на день звільнення з військової служби з органів військової прокуратури України (останнє місце служби - Військова прокуратура Луганського гарнізону).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року по справі № 520/3821/21, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_3 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15,м. Київ,01011, ), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (вул. Маяковського, буд. 21,м. Краматорськ, Донецька область, 84333, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військові та оборонній сфері об`єднаних сил щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 05.01.2016 по 28.02.2018 надбавки за вислугу років у складі грошового забезпечення без урахування положень постанови КМУ № 1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" .

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу років за період з 05.01.2016 по 31.01.2018 із застосуванням постанови КМУ № 1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням отриманих сум.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за вислугу років за період з 01.02.2018 по 28.02.2018 із застосуванням постанови КМУ № 1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням отриманих сум.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2021 року по справі № 520/3821/21, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3821/21 залишено без змін.

Зазначене рішення суду набрало законної сили.

На виконання зазначеного рішення суду органами державної виконавчої служби в межах проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 67912795 від 15.12.2021 року у примусовому порядку 29.12.2021 року стягнуто з боржника частину виплат у розмірі 1911,07 грн, що підтверджується відповідною випискою по рахунку.

Не погоджуючись із бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо затримки у проведенні розрахунку (за період з січня 2016 року по 29.12.2021 року) і виплати надбавки за вислугу років, та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся із зазначеним позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не дотримано вимог законодавства та допущено затримку у проведенні розрахунку (за період з січня 2016 року по 29.12.2021 року) і виплати надбавки за вислугу років у складі щомісячного грошового забезпечення при звільненні, присудженої позивачу рішенням у справі № 520/1897/22, що в свою чергу свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку в силу положень статті 117 КЗпП України.

З метою відновлення порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 05.01.2016 року по 28.12.2021 року.

При цьому, за висновком суду питання щодо виплати грошової суми в конкретному розміру є передчасним, оскільки останнє вирішується під час виконання судового рішення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата роботодавцем належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто відповідальність за порушення вимог законодавства про працю може бути покладена виключно на роботодавця, який здійснює нарахування та виплату належних працівникові суми при звільненні.

Так, з наявного в матеріалах справи витягу з послужного списку майора юстиції ОСОБА_1 (а.с. 63) колегією суддів встановлено, що позивач у спірний період проходив службу на посаді прокурора у Військовій прокуратурі Харківського гарнізону м. Харків з 19.08.2015 по 21.10.2018 та на посаді прокурора у Військовій прокуратурі Луганського гарнізону, м. Рубіжне Луганської області з 22.10.2018 по день звільнення 28.01.2020.

Зі змісту наказу Військової прокуратури об`єднаних сил № 67 від 22.01.2020 (а.с.66) вбачається, що майора юстиції ОСОБА_1 на підставі наказу Міністра оборони України від 04.01.2020 № 4 звільнено з 28.01.2020 з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та з органів прокуратури.

З 28.01.2020 майора юстиції ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено його особову справу до Індустріального районного військового комісаріату м. Харкова.

Встановлено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби.

Доручено Відділу фінансування та бухгалтерського обліку Військової прокуратури об`єднаних сил провести повний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до його виключення зі списків особового складу Військової прокуратури об`єднаних сил.

Розрахунковим листом за 2019 рік також підтверджено, що ОСОБА_1 за період з 19.08.2015 по 28.01.2020 грошове забезпечення під час проходження служби виплачувалось Військовою прокуратурою Луганського гарнізону.

Враховуючи, що позивача відповідно до наказу № 67 від 22.01.2020 звільнено з Військової прокуратури об`єднаних сил, яка в розумінні КЗпП України була його роботодавцем, колегія суддів дійшла висновку, що саме на вказаного суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок з проведення повного розрахунку у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 .

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що жодних доказів нарахування або виплати грошового забезпечення позивачу, зокрема проведення розрахунку при звільненні, Офісом Генерального прокурора в матеріалах справи не міститься.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наказом Генерального прокурора України від 17.08.2015 № 67ш утворено Військову прокуратуру сил антитерористичної операції на правах регіональної.

При цьому, як зазначає відповідач, до 2018 року у Військової прокуратури сил антитерористичної операції не було бухгалтерської служби, або іншого підрозділу, на який можливо було б покласти виконання таких функцій, у зв`язку з чим, такі функції у період з 17.08.2015 по 31.01.2018 покладались на управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури, відповідно до Положення про управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 26.04.2016 № 167.

Разом з цим, 04.01.2018 Військова прокуратура сил антитерористичної операції була зареєстрована, як розпорядник бюджетних коштів, а відділ фінансування та бухгалтерського обліку Військової прокуратури сил антитерористичної операції відповідно до наказу Генерального прокурора від 22.09.2017 № 80ш розпочав роботу з 01.02.2018. Отже, з цієї дати будь-які нарахування військовим прокурорам повинні здійснюватися безпосередньо Військовою прокуратурою сил антитерористичної операції (Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері), що додатково свідчить про відсутність обов`язку у Офісу Генерального прокурора нараховувати позивачу суми грошового забезпечення з 04.01.2018.

Колегія суддів зазначає, що у разі встановлення судом обставин, які вказують на затримку розрахунку при звільненні, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України, обов`язок з виплати середнього заробітку за час такої затримки покладається саме на роботодавця або уповноважений ним орган, яким у даній справі є Військова прокуратура об`єднаних сил, з якої позивача було звільнено.

Разом з цим, позивачем у даній справі вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України заявлено не до органу, з якого він був звільнення, а до Офісу Генерального прокурора, тобто до неналежного відповідача, який не може нести відповідальність за проведений Військовою прокуратурою об`єднаних сил несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні.

Відтак, у спірних правовідносинах відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, слід зазначити, що в силу положень ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а тому початок періоду затримки розрахунку при звільненні слід обраховувати з 29.01.2020, тобто з дня, наступного за днем звільнення, а не 05.01.2016, як помилково зазначив суд першої інстанції, який погодився з таким твердженням позивача.

При цьому, колегія суддів враховує, що здійснення функцій з планово-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку з 17.08.2015 по 31.01.2018 Генеральною прокуратурою не свідчить, що Офіс Генерального прокурора є суб`єктом відповідальності у розумінні ст. ст. 116, 117 КЗпП, оскільки не є роботодавцем у спірних правовідносинах та не здійснював нарахування всіх належних позивачу сум при звільненні, що є обов`язковою умовою для притягнення роботодавця до відповідальності за вказаною статтею та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

З приводу наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Частиною 3 статті 48 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

Колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач вказує відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України.

За правилами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.

Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права зокрема була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідного клопотання про заміну відповідача на належного позивачем не заявлялось, не замінено належного відповідача і судом першої інстанції.

Колегія суддів наголошує, що важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права і свободи, визначені в Конвенції, порушено, повинен отримати ефективний засіб правового захисту у національному органі, незважаючи на те, що порушення вчинено особами, які діють в офіційній якості.

Суд повинен дотримуватися принципу верховенства права, одним з елементів якого є доступ до суду, який відповідно до статті 6 КАС України застосовується адміністративними судами з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі не заміним неналежного відповідача у справі на належного та задовольнив позовні вимоги до неналежного відповідача чим допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень, встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

При цьому, виплата Офісом Генерального прокурора на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 520/3821/21, надбавки за вислугу років за період з 05.01.2016 по 28.12.2018, з урахуванням вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції, жодним чином не свідчить про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України, оскільки, як зазначалось вище, відповідач у спірних правовідносинах не був роботодавцем позивача та не здійснював з ОСОБА_1 жодних розрахунків при звільненні. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

З приводу сумнівів апелянта про правильність віднесення судом першої інстанції цієї справи до категорії справ незначної складності та можливість її розгляду в порядку письмового провадження, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, із змісту положення частини другої статті 12 КАС України вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи незначної складності, але й інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

У цій справі суд першої інстанції не відносив її до категорії малозначних справ, та урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, тільки те, що справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження).

Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як вважає відповідач, немає.

За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС України).

Водночас, апелянтом не викладено обставин, які свідчили б про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вищенаведеним ознакам рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 по справі № 520/1897/22 не відповідає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 по справі № 520/1897/22 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 по справі № 520/1897/22 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій