Справа № 160/16416/23
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 листопада 2023 року Справа № 160/16416/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними та незаконним, таким, що не відповідає вимогам п. 3 ч.1 ст. 34 Житлового кодексу УРСР, рішення Слобожанської селищний раді Дніпровського району Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року № 236, яким ОСОБА_1 знятий з квартирного обліку у зв`язку з наявністю права власності на частку приватизованої квартири;

- встановити розмір грошової компенсації за один квадратний метр однокімнатної квартири площею 55,52 м.кв. та зобов`язати Слобожанську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане житло- вартість 55,52 м.кв. квартири;

- зобов`язати Слобожанську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати суду зведення щодо вартості одного квадратного метру в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з позовною заявою позивачем надано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення з даною позовною заявою, в обґрунтування якого вказано, що позивач дізнався про оскаржуване рішення в серпні 2020 року, а про порушення відповідачем права позивача на отримання житла в кінці травня 2023 року, отримавши консультацію адвоката. Позивач не має юридичної освіти, не знає особливостей житлового законодавства, у зв`язку з чим не міг знати про порушення його прав.

11.07.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, адміністративний позов залишено без руху, через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

25.07.2023 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 11.07.2023 року.

18.10.2023 року ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2023 року в адміністративній справі №160/16416/23.

26.10.2023 року ОСОБА_1 подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання вимог ухвали від 11.07.2023 року заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, в обґрунтування, якої зазначено, що винесення Слобожанською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області рішення від 17 квітня 2019 року № 236 позивач дізнався в серпні місяці 2020 року, а про порушення відповідачем права на отримання житла, як особи, яка хворіє тяжкою формою деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї позивач дізнався тільки в кінці травня місяця 2023 року, отримавши консультацію адвоката, який роз`яснив про те, що право позивача, передбачене п. 3 ч. 1 ст. 34 Житлового кодексу УРСР грубо порушено відповідачем і позивач має право на поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду з позовом про визнання неправомірними дій Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області по зняттю ОСОБА_1 з квартирного обліку, зобов`язання селищної ради здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане житло. Позивач не має юридичної освіти, не знаю особливостей житлового законодавства України, у зв`язку з чим не міг знати, що права порушуються, тобто, що постановлення Слобожанською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області рішення від 17 квітня 2019 року № 236 не відповідає вимогам житлового законодавства України, а саме: п. 3 ч. 1 ст. 34 Житлового кодексу УРСР. Позивача з цього приводу ніхто не інформував. З огляду на вказане позивач просив поновити строк звернення до суду з цим позовом.

20.11.2023 року справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та передана судді на розгляд.

Перевіривши позовні матеріали та вирішуючи заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач оскаржує зокрема рішення від 17 квітня 2019 року № 236, яким ОСОБА_1 знятий з квартирного обліку у зв`язку з наявністю права власності на частку приватизованої квартири.

Таким чином, позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення його прав у квітні 2019 року, однак до суду звернувся лише 10.07.2023 року.

Отже, позивач звернувся до суду після спливу шестимісячного строку для звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Позивач вказав, що йому стало відомо про винесення Слобожанською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області спірного рішення від 17 квітня 2019 року № 236 позивач дізнався в серпні місяці 2020 року, а про порушення відповідачем права на отримання житла, як особи, яка хворіє тяжкою формою деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї позивач дізнався тільки в кінці травня місяця 2023 року, отримавши консультацію адвоката.

Суд зазначає, що звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини.

Законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Процесуальний кодекс встановлює обмеження щодо відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом особи на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

З огляду на вищевикладене, поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Разом з тим, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Суд зазначає, що позивач не надав доказів, що в період часу з серпня 2020 року він був активним та небайдужим щодо спірних правовідносин, також доказів того, що позивач звертався за допомогою до державних органів та суду, щодо поновлення порушених прав до суду не надано.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Пунктами 6, 7 частини 5 статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Отже, учасник справи, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на пред`явлення позову, повинен забезпечити неухильне і своєчасне виконання своїх процесуальних обов`язків, вимог закону і суду, зокрема, стосовно належного оформлення позовної заяви, в тому числі подання її у строки, встановлені КАС України або іншими законами, для чого особа має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Доводи позивача щодо того, що позивач не має юридичної освіти, не розуміється на нормах законодавства і не компетентний в процесуальних строках чинного законодавства, відповідно не знав про порушення своїх прав, не обґрунтовані та не підтверджені жодним доказом.

Також, щодо того, що позивач не має юридичної освіти, у зв`язку з чим не міг знати, що порушуються його права, слід роз`яснити, що відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, при цьому позивачем не зазначено доводів щодо причин не користування такою допомогою протягом трьох років.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого кодексом строку.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду, не надано нових доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску, внаслідок чого суд не вбачає підстав для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду із позовом, оскільки підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, наведені в даному клопотанні, є неповажними.

Станом на 23.11.2023 року позивач вимоги ухвали суду про залишення адміністративного позову без руху не виконав в повному обсязі та не усунув зазначені в ній недоліки, у встановлений судом строк.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. 169, 248 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - повернути позивачеві.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала, разом з поданими позовними матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.8 ст.169 КАС України, повернення позовної заяви, не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв