Справа № 560/581/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/581/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Божук Д.А.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

21 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року (ухвалене в м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06 вересня 2023 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

14 вересня 2023 року до суду від відповідача надійшла заява про залишення апеляційної скарги без руху, з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з апеляційною скаргою.

Даючи оцінку вказаній заяві, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду прийнято 05 липня 2023 року в порядку письмового провадження та отримане позивачем 11 липня 2023 року. При цьому, апеляційну скаргу позивачем направлено поштовим зв`язком до суду 07 серпня 2023 року, тобто, в межах 30 - денного строку визначеного КАС України, у зв`язку з чим відсутні підстави для залишення апеляційної скарги без руху.

18 вересня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

22 вересня 2023 року від третьої особи надійшли до суду пояснення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та пояснень, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 19.01.2022 ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС у Хмельницькій області через ДУ Хмельницький слідчий ізолятор (вх. №705/1/6801-22 від 27.01.2022).

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішенням Державної міграційної служби України №164-22 від 19.12.2022 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У рішенні зазначено, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Управління ДМС в Хмельницькій області від 08.12.2022, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст. 6 Закону № 3671-VI вказано, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, однією з підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидна необґрунтованість заяви, під якою необхідно розуміти відсутність у заявника умов для набуття статусу біженця або особи без громадянства, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Водночас немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї в її країні. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Особа, яка шукає статусу біженця та міжнародного захисту в іншій державі, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Саме заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 815/3711/17.

З матеріалів, а саме з висновку управління ДМС в Хмельницькій області від 08.12.2022 встановлено, що підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації було наступне.

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сєверодвінськ, Архангельська область, рф.

Брат - близнюк ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час утримується в СІЗО №1 Тюменської області.

19.01.2022 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві позивач просив даний статус, оскільки був вимушений прибути в Україну, залишитись тут внаслідок загрози життя в рф, а також через страх застосування до нього знущань і нелюдського відношення в зв`язку з тим, що відкрито підтримував Україну, починаючи з осені 2013 року. В зв`язку з цим, в період з осені 2013 року до весни 2015 року в рф по відношенню до нього було переслідування зі сторони правоохоронних органів і спеціальних служб.

В ході співбесіди позивач повідомив, що з кінця 2013 року в країні громадянської належності зайняв проукраїнську позицію, яку відстоював в колі рідних, близьких, друзів, колег по роботі та жителів м. Сєверодвінськ. У 2014 році вирішив поїхати в Україну, щоб підтримувати український народ.

09.10.2014 під час поїздки в таксі у ОСОБА_1 стався конфлікт з таксистом, внаслідок якого заявником були нанесені удари складаним ножем таксисту, які спричинили легкі тілесні ушкодження. Кримінальна справа №14061213 була відкрита 26.11.2014 відділом дізнання ОМВД росії по місту Сєверодвінську, у якій заявник підозрювався в замаху погрози вбивством з хуліганських спонукань: п.п. а, в ч.2 ст. 115, ч.1 ст.119, п. а ч.1 ст.213 КК рф). Цей факт заперечує, стверджуючи, що дана кримінальна справа була сфабрикована органами ФСБ.

У квітні 2015 року після документування новим паспортом громадянина рф він виїхав автобусом із рф. На територію України прибув нелегально у середині квітня 2015 року.

Позивач прийняв рішення проживати на території України під ім`ям свого брата- близнюка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Використовуючи паспорт для виїзду за кордон свого брата Євгенія, під його іменем, одружився 03.08.2017 в м. Хмельницькому. Дружина ОСОБА_3 . Від цього шлюбу є донька - ОСОБА_4 .

Скориставшись повною зовнішньою подібністю із братом-близнюком ОСОБА_5 та його документами, 08.12.2017 ОСОБА_1 звернувся під іменем брата до УДМС у Хмельницькій області. 14.12.2017 він був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 13.12.2018; 19.02.2019 посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 18.02.2020; 21.06.2019 надано дозвіл на імміграцію в Україну; 04.03.2020 посвідкою на постійне проживання в Україні терміном дії до 03.03.2030.

04.08.2021 дізнавачем СД Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області розпочато досудове розслідування та внесено відомості до ЄРДР за №0000904 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що позивач заїхав на територію України 11.02.2017 в ПП ОСОБА_6 під чужими анкетними даними, а саме: використавши паспорт громадянина рф серії НОМЕР_1 від 28.09.2016, що належить його брату-близнюку - ОСОБА_2 , який з 05.06.2019 по даний час знаходиться під вартою в СІЗО №1 м. Тюмень, рф.

В базі даних Генерального секретаріату Інтерполу з 26.12.2017 наявна інформація (файл №2017/292550) про розшук з метою арешту громадянина рф ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п.и ч.2 ст.105 КК рф.

03.11.2021 працівниками відділу міграційної поліції ГУНП в Хмельницькій області затримано в порядку ст.ст.208, 582 КПК України гр. рф ОСОБА_1 , який розшукується правоохоронними органами рф за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.30, п.и ч.2 ст. 105, ч. 1 ст.207 КК рф (замах на вбивство з хуліганських мотивів, за яке передбачено покарання до 20 років позбавлення волі, або довічне позбавлення волі, або смертна кара) та проведено обшук за місцем його проживання.

Так, 15.11.2017 ОСОБА_1 постановою старшого слідчого СВ по місту Сєверодвінську СУ СК рф по Архангельській області і НАО притягнено як обвинуваченого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.30, п. и ч.2 ст.105, ч.1 ст.207 КК рф; постановою о/у ОМВД по м.Сєверодвінську оголошено в міжнародний розшук.

16.11.2017 постановою Сєверодвінського міського суду Архангельської області обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 2 місяці з моменту фактичного затримання. Постановою Архангельського обласного суду до вищезазначеної постанови внесено зміни: рахувати початком терміну утримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою з моменту його екстрадиції на територію рф або з моменту його затримання на території рф.

У висновку також зазначено, що за офіційними даними, остання страта в Росії відбулася в 1996 році. І хоча в КК рф досі існує, наприклад, стаття 59 "Смертна кара", останні 25 років вона офіційно не застосовувалася.

Більше того, зі змісту листа Генеральної прокуратури рф від 25.11.2021 №81/3-1870-2017 відповідно до ч.2.1 ст.59 КК рф смертна кара не призначається особі, виданій рф іноземною державою для кримінального переслідування відповідно до міжнародного договору рф або на основі принципу взаємності, якщо відповідно до законодавства іноземної держави, яка видала особу, смертна кара за вчинений цією особою злочин не передбачена або незастосування страти є умовою видачі або смертна кара не може бути їй призначена з інших підстав. Крім того, згідно з ч.4 ст.66 КК рф покарання у вигляді страти за замах на злочин не призначається.

03.11.2021 ОСОБА_1 Хмельницьким міськрайонним судом обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів, що передбачені ч.3 ст.30, п. и ч.2 ст.105 КК рф. Того ж дня його поміщено до ITT Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області.

25.11.2021 Генеральна прокуратура рф направила до Офісу Генерального прокурора запит за №81/3-1870-2017 про взяття під варту та видачу гр. рф ОСОБА_1 для притягнення його до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, які передбачені ч.3 ст. 30. п. «и» ч. 2 ст. 105, ч. 1 ст. 207 КК рф, при цьому гарантувавши, що запит про видачу не має мети переслідування особи за політичними мотивами, у зв`язку із расовою приналежністю, віросповіданням, національністю чи політичними поглядами.

29.11.2021 Хмельницькою обласною прокуратурою отримано з Офісу Генерального прокурора листа за №19/2/1-29317-21, яким направлено копію вказаного запиту та доручено провести екстрадиційну перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_1 до рф.

Відповідно до матеріалів екстрадиційної перевірки, наданих листом Хмельницької окружної прокуратури від 11.02.2022 №19-1648-21, у провадженні уповноважених органів рф перебуває кримінальна справа №14061213 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.30 (замах на злочин), п. и ч.2 ст.105 (замах на вбивство вчинене з хуліганських мотивів), ч.1 ст.207 КК рф (завідомо хибне повідомлення про акт тероризму).

Також, відповідно до постанови Сєверодвінського міського суду Архангельської області від 16.11.2017, ОСОБА_1 обвинувачується у замаху на вбивство ОСОБА_7 з хуліганських міркувань, а також в здійсненні 08.05.2015, 19.05.2015, 25.05.2015 злочинів, передбачених ч.1 ст. 207 КК рф (завідомо хибне повідомлення про підготовку вибуху, підпалу, чи інших діях, що створюють небезпеку загибелі людей, заподіяння значної майнової шкоди або настання інших суспільно-небезпечних наслідків, здійснене з хуліганських міркувань).

Також, ОСОБА_1 звинувачується в скоєнні умисного особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі на термін понад три роки. З представлених суду матеріалів встановлено, що він, достовірно знаючи, що відносно нього ведеться розслідування у кримінальній справі, і давши зобов`язання з`являтися за викликом дізнавача і повідомляти про зміну місця проживання, порушив дане зобов`язання.

23.07.2021 національне центральне бюро Інтерполу в рф підтвердило актуальність міжнародного розшуку ОСОБА_1 та повідомило, що він може переховуватись на території України в Хмельницькій області, використовуючи документи на ім`я свого брата- близнюка ОСОБА_2 .

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.01.2022 встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.30, п.и ч.2 ст.105 КК рф, яке інкримінується ОСОБА_1 , відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч.2 ст.15, п.7 ч.2 ст.115 КК України, яке відповідно до положень ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кримінальне правопорушення, за яке розшукується особа, не належить до військових, політичних. Жодних доказів, які б давали підстави вважати, що запит про видачу правопорушника за вчинення звичайного кримінального правопорушення був зроблений з метою переслідування або покарання особи на підставі політичних переконань, окрім як пояснень самого ОСОБА_1 , не надано.

Також, з матеріалів особової справи не встановлено зв`язку між політичними переконаннями позивача та порушенням кримінальної справи.

Колегія суддів наголошує, що у матеріалах справи відсутні та позивачем не надано доказів, які підтверджують факт переслідування позивача в країні походження за ознаками раси, національності, статі, релігійними переконаннями чи політичними поглядами.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №420/2921/19.

Таким чином, факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

При цьому, в матеріалах справи міститься інформація щодо вчинення позивачем в країні походження до прибуття в Україну злочину неполітичного характеру.

Небажання позивача повертатись до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності, може лише свідчити про спробу позивача уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій.

Разом з тим, статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року передбачено, що особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, якщо є серйозні підстави вважати, що вона вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до пункту 56 Керівництва УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Апелянт зазначає, що у разі повернення до країни громадянства йому окрім іншого загрожує переслідування, у зв`язку з членством в ГО «Правий сектор».

Колегія суддів зазначає, що про членство в ГО «Правий сектор», яка на території рф визнана терористичною, а Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження

Вказана позивачем інформація була ретельно перевірена в ході розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (зокрема, довідки, виданої ГО «Правий сектор» від 30.10.2015 №550 про те, що він пройшов місячну підготовку в УЦ ДУК «Правий сектор», а також допомагав як волонтер). Окрім довідки з «Правого Сектору», яка підтверджує лише короткотривалу підготовку, позивач не надав жодних доказів, світлин, публікацій тощо, які б свідчили про його участь в даній організації.

Відповідачем встановлено, що факти, викладені заявником про те, що він перебував «неофіційно» та брав активну участь в заходах, спрямованих на захист незалежності та суверенітету України в зоні АТО (зокрема, в якості волонтера), не підтверджені жодними офіційними установами. А тому побоювання заявника щодо переслідування в рф через участь в ДУК «Правий Сектор» є безпідставними.

При цьому, колегія суддів наголошує, що інформація по країні походження сама по собі не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Отже, вказані доводи апелянта ґрунтуються виключно на припущеннях та суб`єктивному сприйнятті дійсності, тоді як об`єктивно вони нічим не підтверджуються.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження, та проаналізував інформацію з багатьох джерел. Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, а вказана позивачем інформація носить загальний характер. Зібрані матеріали свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно було зроблено висновок про те, що умови, передбачені п. 1 чи п.13 ч.1ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.