Справа № 420/29717/23
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
22 листопада 2023 року м. Одеса
суддя Одеського окружного адміністративного суду, Бжассо Н.В., дослідив матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати при звільненні ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) відповідно до наказу про виключення зі списків особового складу військової частини від 25 травня 2018 року № 178-ос.
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ).
Ухвалою суду від 06.11.2023 року адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із наведеними обґрунтованими обставинами поновлення строку звернення до суду; доказів сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.
Від позивача, на виконання ухвали суду, надійшла заява, в якій зазначено, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та просить поновити строк на звернення до суду так, як строк пропущений з поважних підстав. В поважність підстав пропуску строку звернення до суду зазначено, що позивач ніколи не отримувала розрахунок сплаченої їй грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, а відтак, не могла самостійно зробити висновок про наявність порушень при проведенні нарахування і виплати такої грошової компенсації. Позивачка зазначає, що 06 квітня і 01 травня 2023 року керівництво НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) надало їй відповіді, при цьому, лише у відповіді від 01 травня 2023 року їй повідомлено про те, що відповідно до наказу МВС України від 31.10.2016 року № 1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби за належне, але неотримане речове майно, здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна. Відтак, позивачка вважає, що звернення до суду з урахуванням її перебування закордоном і, безпосереднє, отримання нею відповідей з великою затримкою, відбулось в межах тримісячного строку, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України. Також, в заяві зазначено, що Верховним Судом у постанові по справі № 500/1912/22 вказано щодо уникнення надмірного формалізму, зазначено про принцип «належного врядування», про поширенням коронавірусної хвороби, запровадження з 24 лютого 2022 року на території України правового режиму воєнного стану. У заяві зазначено, що наразі на території України запроваджено правовий режим воєнного стану, а конкретно на території міста Одеси постійно оголошується повітряна тривога та відбувається бомбардування об`єктів критичної і громадської інфраструктури, а також житлової забудови, постійно відбувається відключення електричної енергії, що вимусило позивача ОСОБА_1 виїхати за межі міста, у зв`язку з чим, зазначене завадило вчасному зверненню з позовом до суду. Так, після повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 і малолітньою донькою ОСОБА_4 виїхала з України і тимчасово перебуває в США в статусі біженця, про що надаються відповідні документи. У всіх зазначених країнах відсутні професійні юристи в галузі військового права України, а відтак позивач не мала можливості скористатись професійною юридичною допомогою. Через перебування закордоном, ОСОБА_1 , також, позбавлена можливістю скористатись безоплатною правничою допомогою, яка передбачена в Україні, та на яку, має право через вкрай незначний матеріальний дохід. Також, через перебування закордоном позивач була позбавлена можливістю скористатись допомогою службовця апарату адміністративного суду, яким відповідно до вимог ч.4 ст.160 КАС України може бути надана допомога в оформленні позовної заяви. Таким чином, з урахуванням різних визначених факторів, позивач переконана, що наявні підстави вважати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Розглянувши надану заяву, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п.3, 5, 6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.3 ст.161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, з урахуванням змін та доповнень, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
В позовній заяві позивач вказує, що звільнена від сплати судового збору з посиланням на п.12 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
При цьому, суд зауважує, що при первинному зверненні до суду з позовною заявою позивачка зазначала, що звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
Відповідно до п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
Водночас, доказів, які б підтверджували те, що позивач на цей час є військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, який призваний на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, до позовної заяви не додано.
Отже, судовий збір у даній справі сплачується на загальних підставах, а клопотання позивача про звільнення її від сплати судового збору на підставі п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не підлягає задоволенню.
Щодо строку звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України).
У постанові від 29 квітня 2020 року по справі №560/1942/19 Верховний Суд наголосив, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України.
Належність такої категорії правовідносин, до спорів, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби.
З урахуванням заявлених позовних вимог, до спірних правовідносин застосовується місячний строк звернення до суду.
Однією із поважних підстав пропуску строку звернення до суду, у заяві про поновлення строку, позивач вказує те, що вона ніколи не отримувала розрахунок сплаченої їй грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, а відтак не могла самостійно зробити висновок про наявність порушень при проведенні нарахування і виплати такої грошової компенсації. Позивач зазначає, що керівництво НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) надало їй відповіді, при цьому, лише, у відповіді від 01 травня 2023 року їй повідомлено про те, що відповідно до наказу МВС України від 31.10.2016 року №1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби за належне, але неотримане речове майно, здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна.
Суд зазначає, що наказом Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №178-ОС від 25.05.2018 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та наказано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно з урахуванням отриманих податків та інших утримань у сумі 5193,28 грн.
В позовній заяві позивач зазначила: «При звільненні ОСОБА_5 з військової служби їй нарахована і виплачена грошова компенсація за неотримане речове пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону.
Здійснення виплати ОСОБА_6 грошової компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про звільнення зі списків особового складу, є протиправним.» (абз.3-4 титульного аркушу позовної заяви). При цьому, суд припускає, що при написанні позову у цій частині, позивач помилилася в своїх ініціалах щодо ім`я по батькові.
У своїй заяві від 22.03.2023 року до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) позивач вказала, що: «За наявною інформацією при звільненні ОСОБА_1 з військової служби їй нарахована і виплачена грошова компенсація за неотримане майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону, що, на думку ОСОБА_1 , є протиправним, виходячи з положень Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ), Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок № 178).».
Отже, на момент звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, а саме з травня 2018 року, позивач знала про розмір нарахованої грошової компенсації за неотримане речове майно та під час подачі позовної заяви не заперечувала отримання такої компенсації. При цьому, у заяві на усунення недоліків позивач вже зазначає, що ніколи не отримувала розрахунок сплаченої їй грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, а відтак не могла самостійно зробити висновок про наявність порушень при проведенні нарахування і виплати такої грошової компенсації.
Позивач зазначає, що лише у відповіді від 01 травня 2023 року їй повідомлено про те, що відповідно до наказу МВС України від 31.10.2016 року № 1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби за належне, але неотримане речове майно, здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна.
Але дані обґрунтування позивача спростовуються змістом заяви від 22.03.2023 року до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ), в якій остання вказала, що: «За наявною інформацією при звільненні ОСОБА_1 з військової служби їй нарахована і виплачена грошова компенсація за неотримане майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону, що, на думку ОСОБА_1 є протиправним…». Тобто, на момент звернення до відповідача із заявою від 22.03.2023 року позивач підтвердила, що саме при звільненні з військової служби їй нарахована і виплачена грошова компенсація за неотримане майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу.
Таким чином, суд критично ставиться до твердження позивача, що остання, лише, з відповіді від 01.05.2023 року дізналася про порушення її прав.
Проте, суд вважає дані обґрунтування безпідставними зважаючи на зазначені вище обставини, зокрема, зазначення в наказі Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №178-ОС від 25.05.2018 року, яким позивача виключено зі списків особового складу, конкретної суми грошової компенсації за неотримане речове майно з урахуванням отриманих податків та інших утримань 5193,28 грн. та того, що при первинному зверненні до суду з позовом позивач не заперечувала отримання вказаної суми.
Той факт, що позивач, вважаючи порушеними при звільненні з травня 2018 року своїх права, звернулась до відповідача із заявою, лише, 22.03.2023 року, не може свідчити про розумність строку та поважність причин його пропуску. Дана обставина свідчить, що позивач вчинила активні дії на захист свого права через майже через п`ять років.
Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Саме з дня звільнення позивачки з публічної служби вона мала реальну можливість дізнатися про порушення свого права, тобто саме з цієї дати починається відлік місячного строку для звернення до суду з даною позовною заявою.
Позивач, маючи намір добросовісної реалізації належного права на судове оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, повинен діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом, як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.09.2020 року по справі №806/2321/16.
При цьому, згідно з правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 р. у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.
Посилання позивача на введення 24 лютого 2022 року на території України правового режиму воєнного стану, суд не вважає безумовною підставою для поновлення строку на звернення до суду, адже введення на території України воєнного стану 24 лютого 2022 не стосується пропущення позивачем строку з червня 2018 року.
Верховний Суд в ухвалах від 23.06.2022 у справі № 380/7251/21, у справі № 520/8674/2020 та у справі №440/2822/20 зазначив, що питання продовження процесуального строку у випадку невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується у кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у клопотанні скаржника. Однак, сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для безумовного продовження процесуального строку, відстрочення, розстрочення чи звільнення від сплати судового збору у всіх абсолютно випадках.
Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Питання поновлення строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Однак, сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для поновлення строку звернення до суду у всіх абсолютно випадках.
Жодних доводів безпосереднього унеможливлення звернення позивача до суду з даним позовом в межах строку з підстави введення в Україні воєнного стану в заяві не наведено.
З аналогічних підстав суд вважає необґрунтованими посилання позивача, як на поважність підстав пропуску строку звернення до суду на введення в Україні карантинних заходів через поширення коронавірусної хвороби, які, власне, введені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 та зупинені постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 № 731-IX (далі - Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020), пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Отже, з набранням чинності Законом №731-IX поновлення/продовження процесуальних строків, в тому числі строків звернення до адміністративного суду, здійснюється судом за заявою учасника справи і лише у випадку, якщо неможливість вчинення певної процесуальної дії у визначений строк зумовлена карантинними обмеженнями.
Тобто, право учасника справи на продовження процесуального строку з підстав, передбачених Законом № 731-IX, не є абсолютним, і особа, яка звертається до суду з відповідним клопотанням, повинна належним чином обґрунтувати наявність цих підстав.
Таким чином, Закон № 731-IX удосконалив раніше прийняті норми щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину для того, щоб, з однієї сторони, запобігти випадкам зловживання процесуальними правами недобросовісними учасниками справи та, відповідно, затягування розгляду справи під приводом діючого карантину, а з іншої - через процедуру поновлення судом процесуального строку забезпечити гарантування прав учасників справи, якщо їх реалізація ускладнена у зв`язку з карантинними обмеженнями. При цьому, можливість поновлення процесуального строку законодавцем віднесено на розсуд суду, залежно від обставин конкретної справи.
Отже, звертаючись із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач має навести обґрунтування щодо того, які саме карантинні обмеження унеможливили своєчасне подання даного позову та в чому саме це проявлялося.
Натомість, позивач, окрім посилань на запровадження на території України карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, в заяві про поновлення строку звернення не зазначено, як саме запровадження по всій Україні карантинних обмежень вплинуло та ускладнило своєчасне звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.
Як встановлено судом, остаточною датою проходження військової служби є 29.05.2018 року.
З моменту звільнення, щонайменше з 29.05.2018 року позивачу відомо про суму компенсації за неотримане речове майно.
Проте, з позовом до суду позивачка звернулась 31.10.2023 року, через майже п`ять з половиною років.
Суд зауважує, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
Суд звертає увагу, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
При цьому, Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин пропуску.
В матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Тому вказані позивачем в заяві причини пропуску строку звернення до суду є неповажними.
Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до п. 9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про наявність підстав для повернення адміністративного позову.
Повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 169, 248,256, 294 КАС України, суддя
У задоволені заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.
У задоволені заяви позивача про звільнення від сплати судового збору відмовити.
Повернути позивачеві адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.В.Бжассо