Справа № 300/1576/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1576/23 пров. № А/857/13450/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року (головуючий суддя Боршовський Т.І., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу позивачу за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у проведенні з 05.05.2018 розрахунку підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену її сім`ї, яку було примусово переселено;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену її сім`ї, яку було примусово переселено, з 05.05.2018 з урахуванням раніше виплачених сум, і проводити в подальшому відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язано відповідача здійснити з 01.01.2023 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку стажу за час її перебування в засланні, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області здійснити з 01.01.2023 зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, до стажу в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області оскаржило його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що права на зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, до стажу у потрійному розмірі, відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивачка не має.

Судом не враховано, що позивачка належить до кола осіб, яких незаконно було позбавлено майна та вивезено з постійного місця проживання і які реабілітовані відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в редакції ст. 3 на час виникнення спірних правовідносин (отримання позивачкою посвідчення Серії НОМЕР_1 від 20.12.2017 року).

У чинному законодавстві не встановлено положення про зарахування до стажу реабілітованих осіб, які були необґрунтовано репресовані, періодів їх перебування на спецпоселенні.

Стаття 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» містить положення про те, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Суд не врахував, що в матеріалах пенсійної справи позивачки відсутні документи, які б підтверджували факт її засудження, відбування покарання чи заслання.

Встановлення підвищення до пенсій деяким категоріям громадян, зокрема тим, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані передбачене Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХП від 05.11.1991.

З 01.01.2004 року прийнято Закон України «Про загальнообовґязкове державне пенсійне страхування» № 1058-ГУ від 09.07.2003 (далі Закон № 1058).

Пунктом 6 Прикінцевих положень Закону 1058 передбачено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених за цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 1 Закону № 1058, визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, при проведенні перерахунку пенсії позивачці за нормами Закону України № 1058 з 01.01.2004 року підвищення до пенсії було залишено в розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до пункту г) частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються - на 50 %, а членам їх сімей, яких було примусово переселено. - на 25 % мінімальної пенсії за віком.

Судом не враховано, що Законом № 1058 передбачено виплату підвищення до пенсії за рахунок коштів Державного бюджету України, тому Урядом було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008, «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» якою встановлено, що з 1 вересня 2008 року:

2) громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні;

Частина 1 статті 28 Закону України «Про загальнообовґязкове державне пенсійне страхування» встановлює, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Частина 3 статті 28 даного Закону передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Саме тому розмір мінімальної пенсії, встановлений частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не може застосовуватись для визначення розміру підвищення до пенсії позивачки.

Відповідно до висновків Конституційного суду України (ухвала у справі № 2- 25/2009 від 19.05.2009) суд визнав, що мінімальний розмір пенсії за віком згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Непоширення мінімального розміру пенсії за віком, встановленого в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на правовідносини, що виникають на підставі інших законів, свідчить про наявність прогалин у законодавчому регулюванні виплат. Заповнення таких прогалин мас здійснюватися законодавцем, а вирішення цього питання не належить до повноважень суду та виходить за межі його компетенції.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга слід задовольнити частково з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: село Гнильче Бережанського району Тернопільської області, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 18.07.1996, копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 від 24.09.2003, копіями матеріалів пенсійної справи, з надбавкою - членам сімей, реабілітованих згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 в сумі 43,52 грн. згідно останніх розрахунків пенсії від 22.02.2022, від 26.02.2023.

Відповідно до довідки, виданої районною комісією Підгаєцької районної ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих без номера і дати, виданої, ОСОБА_2 , уродженцю села Гнильче Підгаєцького району Тернопільської області, на основі висновку Тернопільського управління внутрішніх справ № 613113 від 14.08.1992 в тому, що вона була репресована, примусово виселена з постійного місця проживання в селі Гнильче Підгаєцького раону Тернопільської області в 1949 році в Амурську область, де знаходилася по 13 лютого 1960 року. Має право на пільги реабілітованих.

Статус реабілітованої особи та наявність права на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_1 підтверджується посвідчення серії НОМЕР_4 від 20.12.2017, видане Івано-Франківською міською радою.

ОСОБА_1 2 грудня 2022 звернулася до органу ПФУ із заявою про проведення перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» з зарахуванням терміну перебування під комендатурою в трикратному розмірі до загального стажу.

ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 22.12.2022 № 4953-4689/З-02/8-0900/22 надало позивачу відповідь на її заяву з інформацією про проведені перерахунки та підвищення до пенсії позивача. В листі зазначено, що ОСОБА_1 як члену сім`ї примусово переселеного і згодом реабілітованого виплачується підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн. та згідно статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» немає підстав для зарахування стажу в потрійному розмірі.

Також, ОСОБА_1 6 грудня 2022 подала до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області заяву в якій просила пенсійний орган згідно Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» перерахувати їй пенсію з розрахунком доплати до пенсії в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком.

ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 23.12.2022 № 4961-4714/З-02/8-0900/22 надало позивачу відповідь на її заяву, в якій вказало на те, що ОСОБА_1 виплачується підвищення пенсії як особі, яка зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, в розмірі 43,52 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008. Немає правових підстав для перерахунку розміру вказаної надбавки до пенсії.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 № 962-XII (далі Закон № 962-XII, в редакції чинній на час набуття позивачем статусу реабілітованого) реабілітованими особами належить вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Стаття 3 Закону № 962-XII у вказаній редакції містила положення, згідно з якими належить реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Пунктом 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 07.07.2014 №13-1) визначено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Відповідно до пункту г) статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІІ репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону №1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Згідно з частиною четвертою цієї статті мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі Постанова №654) установлено, що з 01.09.2008 громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 6 Закону № 962-XII у вказаній вище редакції визначено, що реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

05.05.2018 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII (далі Закон № 2325-VIII), яким внесені зміни, зокрема, у Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Так, серед іншого:

- змінена назва Закону: «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

- викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, внесені зміни до статті 6 Закону №962-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 962-XII, у редакції, чинній від 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Статтею 58 Закону № 1788-ХІІІ визначено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону № 962-XII заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

У даній спірній ситуації, судом першої інстанції зґясовано, що позивач отримує пенсію за віком на підставі Закону № 1058. Відповідно до довідки, виданої районною комісією Підгаєцької районної ради народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих (а.с. 20), ОСОБА_1 була примусово виселена з місця постійного проживання, була репресована, визнана реабілітованою. Відповідач встановив позивачці та виплачує надбавку до пенсії у розмірі, визначеному Постановою № 654, який, як слушно зауважив суд першої інстанції, є значно меншим, а ніж той, що встановлений нормою пункту «г» статті 77 Закону № 1788-ХІІІ.

При цьому, суд правильно вказав, що відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, відтак суд дійшов підставного висновку, що при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, слід застосовувати положення Закону № 1788-ХІІІ, а не Постанови № 654.

Отже, ОСОБА_1 має право на підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як особі, яка була примусово переселена як член сім`ї репресованих та згодом реабілітованих, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, а відповідач протиправно виплачує їй підвищення до пенсії в розмірі, визначеному Постановою № 654. За таких обставин дії відповідача щодо відмови виплачувати позивачу надбавку до пенсії у розмірі, визначеному пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-ХІІІ є протиправними.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постановах від 21.11.2018 у справі № 446/1563/16-а, від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, від 06.02.2019 у справі №446/1848/16-а, від 14.02.2019 у справі №345/1416/17, від 15.08.2019 у справі №446/1567/16-а та від 31.10.2019 у справі №442/6456/17.

Враховуючи, що Законом № 962-ХІІ з 05.05.2018 розширено коло осіб (зокрема такі норми поширено й на позивача), які мають передбачені Законом № 962-ХІІ пільги, то правильним є твердження суду, що саме з цієї дати в ОСОБА_1 виникло право на перерахунок підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас згідно заяви позивача від 12.06.2023, з врахуванням строків звернення до суду, позивач просить спонукати відповідача здійснити вказаний вище перерахунок пенсії з 01.01.2023. Отже, відповідач в цій частині позовних вимог зобов`язаний вчинити відповідні дії щодо перерахунку підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.01.2023, як просив позивач.

Надаючи оцінку правовідносинам щодо зарахування до стажу термін перебування в засланні в потрійному розмірі, суд першої інстанції виходив з того, що норми статті 6 Закону України № 962-XII у редакції, що набрала чинності 05.05.2018 та статті 58 Закону №1788-ХІІІ, визначають зарахування особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, до її стажу терміну перебування в засланні в потрійному розмірі. Таким чином, передбачено надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано (як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018).

Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Дійсно згідно Закону України № 962-XII реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

При цьому, суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що згідно статті 1-2 Закону України № 962-XII реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

У матеріалах справи відсутні докази, які би вказували, що позивачка підпадає під дану категорію осіб.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 підпадає під визначення особи, яка є потерпілою від репресій, бо згідно статті 1-3 Закону України № 962-XII такими особами є:

1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою;

2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена;

3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Крім того стаття 3 Закону України № 962-XII визначає, що є саме ознакою здійснення репресій, і це є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року за:

1) статтями 57-64, 67, 68 (у частині приховування або пособництва діянням, передбаченим статтями 57-64, 67), 69-70, 71-73 Кримінального кодексу УСРР 1922 року та аналогічними статтями кримінальних кодексів інших союзних республік, що входили до складу СРСР;

2) статтями 54-1-54-6, 54-7-54-14, частиною другою статті 58, частиною другою статті 58-1, статтею 67 (у частині агітації до вчинення діянь, передбачених статтями 57-59, 63-66), статтями 75-1, 80, частиною першою статті 80-1, статтями 81, 85-1, 110-114 Кримінального кодексу УСРР 1927 року та аналогічними статтями кримінальних кодексів інших союзних республік, що входили до складу СРСР;

3) статтями 56, 57, 58, 61, 62, 62-1, а також статтею 64 (у частині участі в антирадянській організації або організаційної діяльності щодо діянь, кваліфікованих за вищезазначеними статтями), статтею 187-1, частиною першою статті 187-2 Кримінального кодексу УРСР 1960 року (у редакції до 28 жовтня 1989 року) та аналогічними статтями кримінальних кодексів чи кримінальних законів інших союзних республік, що входили до складу СРСР;

4) статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року;

5) статтями 2-5, 8, 10, 12-14 Положення про злочини державні (контрреволюційні та особливо небезпечні для Союзу РСР, злочини проти порядку управління), затвердженого Центральним виконавчим комітетом СРСР 25 лютого 1927 року;

6) Постановою Центрального виконавчого комітету і Ради народних комісарів СРСР «Про заходи з укріплення соціалістичної перебудови сільського господарства у районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» від 1 лютого 1930 року;

7) Постановою Центрального виконавчого комітету і Ради народних комісарів СРСР «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації та зміцнення громадської (соціалістичної) власності2 від 7 серпня 1932 року;

8) Указом Президії Верховної Ради СРСР «Про виселення з Української РСР осіб, які злісно ухиляються від трудової діяльності у сільському господарстві і ведуть антигромадський, паразитичний спосіб життя» від 21 лютого 1948 року;

9) Указом Президії Верховної Ради СРСР «Про виселення у віддалені райони осіб, які злісно ухиляються від трудової діяльності у сільському господарстві та ведуть антигромадський, паразитичний спосіб життя» від 2 червня 1948 року;

10) Указом Президії Верховної Ради СРСР «Про відповідальність робітників і службовців підприємств військової промисловості за самовільний відхід з підприємств» від 26 грудня 1941 року;

11) Постановою Політбюро Центрального комітету Всесоюзної комуністичної партії (більшовиків) «Про заходи щодо ліквідації куркульських господарств у районах суцільної колективізації» від 30 січня 1930 року;

12) Постановою Ради Міністрів СРСР 2Про виселення з Української РСР осіб, які злісно ухиляються від трудової діяльності у сільському господарстві і ведуть антигромадський, паразитичний спосіб життя» від 21 лютого 1948 року;

13) Постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 лютого 1948 року «Про виселення з Української РСР осіб, які злісно ухиляються від трудової діяльності у сільському господарстві і ведуть антигромадський, паразитичний спосіб життя» від 3 червня 1948 року;

14) директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185;

15) порушення законодавчих актів про відокремлення церкви від держави та школи від церкви;

16) посягання на особу та права громадян під виглядом здійснення релігійних обрядів;

17) ухилення від служби у Робітничо-селянській червоній армії (радянській армії) з політичних або релігійних мотивів;

18) несплату податків, якщо їх розмір було визначено особі як для «куркульського» або «середняцького» господарства;

19) антирадянську агітацію та пропаганду;

20) поширення «завідомо неправдивих вигадок, що ганьблять радянський державний або суспільний лад»;

21) диверсії, шкідництво, саботаж, терористичні акти, організацію руйнувань або пошкоджень вибухом, підпалом чи в інший спосіб залізничних шляхів, інших шляхів та засобів сполучення, засобів зв`язку, громадських складів, адміністративних або промислових будівель, водогонів, шпигунство, збройні вторгнення на територію України або СРСР, організацію збройних формувань, участь у збройних формуваннях, якщо зазначені дії вчинялися з метою здобуття (відновлення) або захисту незалежності України особами, зазначеними у статті 1 Закону України «Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у ХХ столітті», і в архівних кримінальних справах, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про участь таких осіб у боротьбі за незалежність України у ХХ столітті;

22) недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Ознакою здійснення репресій також є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року у формі, визначеній статтею 2 цього Закону, за іншими законодавчими актами СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних республік у складі СРСР, якщо в архівній кримінальній справі такої особи, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про те, що таке обвинувачення або покарання було застосовано до особи з класових, національних, політичних, релігійних або соціальних мотивів.

Матеріал справи не містять доказів, які би вказували, що саме до позивачки була застосована репресія в розуміння зазначеної норми. Тим більше на момент її виселення в 1949 році вік останньої станови - 1 рік, і перебувала вона до 1960 року.

З огляду на викладені норми суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 не має права на зарахування до стажу термін перебування в засланні в потрійному розмірі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування позивачки в засланні, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області здійснити з 01.01.2023 зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, до стажу в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», слід скасувати, бо висновки суду не відповідають в цій частині обставинам справи та судом порушено норми матеріального права, і в цій частині вимог у задоволенні позову слід відмовити, в решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - задовольнити частково, скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування позивачки в засланні, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області здійснити з 01.01.2023 зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, до стажу в потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі №300/1576/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін