Справа № 420/9685/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9685/22
У Х В А Л А

23 листопада 2023 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Білостоцького О.В., Пекний А.С.

розглянув у письмовому провадженні в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження заяву позивача про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилася справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, за результатом розгляду якої позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , з 15.03.2021 по 01.11.2021 року включно заробітної плати відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити ОСОБА_1 , з 15.03.2021 по 01.11.2021 року включно перерахунок та виплату заробітної плати у відповідності до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням виплачених сум.

Позивач зазначив, що він працював з 04.04.2005 року в органах прокуратури Одеської області. У зв`язку із створенням окружних прокуратур і припиненням місцевих прокуратур шляхом реорганізації з 15.03.2021 згідно наказів Генерального прокурора від 17.02.2021 №2ш, №39 та №40, наказом керівника Одеської обласної прокуратури №701к вiд 12.03.2021 йому тимчасово визначено робоче місце в Ізмаїльській окружнiй прокуратурі Одеської області, де він і працював до видання наказу від 20.10.2021 №2331к, яким його звільнено з посади, у зв`язку з не завершенням проходження атестації, передбаченої Законом України №113-IX від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури».

Водночас, відповідачем на момент звільнення не здійснено з ним повний розрахунок, а саме: у період з 15.03.2021 по 01.11.2021 йому виплачувалася заробітна плата відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 №505 (далі Постанова КМУ №505), тоді як заробітна плата повинна регулюватися виключно статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким, зокрема, установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року, яке залишено без змін постановою П?ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

10.10.2023 року від позивача надійшла заява, в порядку п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року за виключними обставинами: встановлення Конституційним Судом України рішенням від 13.09.2023 року у справі № 3-80/2022 неконституційності другого речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, застосованого судом першої інстанції при вирішенні справи, коли рішення суду першої інстанції ще не виконане.

ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року у справі № 420/9685/22 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В обґрунтування поданої заяви, ОСОБА_1 зазначає, що на аналогічні доводи щодо неправомірності застосування норми Закону №113-ІХ, що наведені в рішенні КСУ від 13.09.2023 року, він звертав увагу суду першої інстанції в позовній заяві та в заперечені на відзив відповідача у справі № 420/9685/22. Проте, судом першої інстанції застосовано підхід можливості застосування в спірних правовідносинах з оплати праці прокурора Лепетюка М.В. положення двох взаємовиключних норм: пункту 3 розділу ІІ Закону №113-ІХ та ст.81 Закону України «Про прокуратуру» і надано прерогативу спеціальній, як на думку суду, нормі - пункту 3 розділу ІІ Закону №113-ІХ, яка фактично визначально була неконституційною, бо суперечила положенням статей 6, 8, 24, 41 Конституції України і положенню ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Тобто як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи та надання судом першої інстанції оцінки доказів у справі № 420/9685/22 вже існувала діюча норма права, яка регулювала спірні правовідносини - ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою суду від 16.10.2023 року відкрито провадження за заявою позивача про перегляд за виключними обставинами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року у справі № 420/9685/22 та призначено розгляд заяви на 02.11.2023 року.

06.11.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд заяви за його відсутності.

07.11.2023 року від представника Одеської обласної прокуратури надійшли пояснення на заяву, згідно з якими, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Дія окремого положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», згідно з рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 у справі № 3-80/2022, втратила чинність 13.09.2023. Отже, рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

08.11.2023 року від позивача надійшли письмові заперечення на пояснення, в яких позивач наголошує на тому, що підставами його заяви є два рішення КСУ від 26.03.2020 № 6-р/2020, яке не було враховане судом, та рішення від 13.09.2023 у справі № 3-80/2022.

Сторони до судового засідання не з явилися.

Неявка заявника або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду, що передбачено ч.2 ст. 368 КАС України. Суд розглядає заяву в письмовому провадженні та робить наступні висновки.

Згідно з ч. 1 ст. 361 КАС України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Тобто, право на перегляд рішення у зв`язку з виключними обставинами за п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України забезпечує поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", втрата чинності Закону в разі визнання його неконституційним визначається днем ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом (якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення), проте, таке рішення є підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень, прийнятих раніше ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Разом з тим, Верховний Суд неодноразово розглядав заяви про перегляд справи за виключними обставинами за подібних правовідносин, зокрема у справах № 808/1628/18, № 4819/49/19 та № 140/2217/19, в яких зробив наступні висновки.

Положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України необхідно тлумачити передовсім через призму положень статті 3 Конституції України, відповідно до яких, зокрема, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. У такому контексті відмова у перегляді судового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, за виключними обставинами з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, (пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України), є неефективним захистом прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд зазначив, що норму п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України треба тлумачити так, що словосполучення "якщо рішення суду ще не виконане" стосується можливості перегляду за виключними обставинами тільки тих судових рішень, які підлягають виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), але на момент подання заяви про перегляд за виключними обставинами не були виконані. Водночас судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, примусовому виконанню не підлягає й тому не може бути "ще не виконаним".

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у справі № 808/1628/18 зробила висновок, який полягає у тому, що судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, не може переглядатися на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, адже воно не може виконуватися у примусовому порядку. Крім того, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної дії й не змінює нормативно правового регулювання, відповідно до якого суди попередніх інстанцій вирішували спір.

Крім того, суд враховує, що з метою відступу від висновків щодо застосування норм права, а саме пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та пункту 1 частини третьої статті 320 Господарського процесуального кодексу України, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 808/1628/18 та постанові Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18, ухвалою Верховного Суду від 26.01.2022 справу за № 805/1312/16-а передано до Великої Палати Верховного Суду.

Проте, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 зазначену справу було повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в ухвалі від 26.01.2022 у справі № 805/1312/16-а Касаційний адміністративний суду не навів ґрунтовних підстав необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 29.10.2019 у справі № 922/1319/18 та ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 808/1628/18.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19 щодо перегляду за виключними обставинами ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25.10.2019 (у якій була застосована норма (частина третя статті 307 КПК України), яку згодом Конституційний Суд України Рішенням від 17 червня 2020 року № 4-р (II)/2020 визнав неконституційною, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при постановленні ухвали від 25.10.2019 Касаційний кримінальний суд застосував чинні норми КПК України. Натомість Рішення Конституційного Суду України від 17.06.2020 № 4-р (II)/2020, яке заявник вважає виключною обставиною, ухвалене 17.06.2020. На момент ухвалення цього Рішення кримінально-процесуальні відносини у аналізованому провадженні вже припинилися. А це означає, що дія Рішення Конституційного Суду України не може поширюватися на ці правовідносини, оскільки вони виникли і закінчилися до його ухвалення.Також у вказаному рішенні зазначено, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).З наведених мотивів Велика Палата Верховного Суд констатувала, що немає підстав для задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами ухвали Касаційного кримінального суду від 25.10.2019.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд встановив, що ОСОБА_1 просить переглянути за виключними обставинами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року, що залишене без змін постановою П?ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 року, яким відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Таким чином, з урахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду, обставина, на яку посилається заявник, не дає правових підстав для перегляду судового рішення у цій справі за пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, адже таке рішення не підлягає примусовому виконанню.

Також, суд вважає безпідставними та такими, що не відповідають змісту рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року, посилання позивача на неврахування судом рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року, оскільки таке рішення існувало на час розгляду справи та враховувалося судами при ухваленні рішень по суті заявлених позовних вимог, що вбачається зі змісту рішень першої та апеляційної інстанції.

Крім цього, підставою подання заяви про перегляд судового рішення у цій справі за виключними обставинами позивач вказує факт прийняття рішення Конституційного Суду № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 року.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 369 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в порядку п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 року за виключними обставинами.

Керуючись ст. ст. 19, 92 Конституції України, ст. ст. 361, 369 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви позивача про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, строк оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складений та підписаний судом 23.11.2023 року.

Головуючий суддя Н.В. Бжассо

Судді О.В. Білостоцький

А.С. Пекний