Справа № 600/3556/23-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3556/23-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маренич І.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

22 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року (ухвалене в м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

12 жовтня 2023 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08 вересня 2023 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 є студенткою денної форми навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів.

Матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по втраті годувальника на дітей, в тому числі на ОСОБА_1 (пенсію призначено з 05.01.2015 року по 31.08.2022 року).

01.11.2022 року ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою, в якій просила призначити/продовжити їй пенсію по втраті годувальника, оскільки такі виплати були припинені через досягнення нею повноліття.

При цьому, у заяві було зазначено, що позивач є студентом денної форми навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів, а також надані відповідні електронні документи на підтвердження навчання.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розпорядженням від 15.11.2022 року відмовило позивачу у призначенні/поновленні пенсії по втраті годувальника, адже додані до заяви електронні документи на підтвердження навчання не дають підстав для призначення/продовження виплати пенсії по втраті годувальника, оскільки пенсійний орган не вбачав за можливе провести їх електронну ідентифікацію, про що було повідомлено позивача листом від 09.12.2022 року.

15.11.2022 року відповідач звернувся із запитом до Пенсійного фонду України щодо консультації з приводу можливості врахування електронних при вирішенні вказаних питань позивача.

14.12.2022 року Пенсійний фонд України листом роз`яснив відповідачу, що для призначення/продовження позивачу пенсії по втраті годувальника необхідна легалізація документів.

06.12.2022 року позивач звернувся до Пенсійного фонду України зі скаргою щодо затримки розгляду документів для виплати пенсії по втраті годувальника, за результатами чого відповідач листом від 20.12.2022 року повідомив позивача про відмову у призначенні/продовженні пенсії, оскільки долучені електронні документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом) або легалізацію дипломатичного представництва України.

Зважаючи на викладене, для вирішення питання щодо можливості чи неможливості легалізації документів, що підтверджують навчання позивача за кордоном, матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась 08.02.2023 року до Посольства України в ФРН та 18.02.2022 року до Почесного консула Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці.

17.02.2023 року листом Посольства України в ФРН ОСОБА_2 було проінформовано, що видані на території Німеччини офіційні документи визнаються на території України тільки у разі засвідчення цих документів штампом апостиль, який ставиться у відповідних німецьких органах.

20.02.2023 року Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про те, що для німецьких апостиль проставляють німецькі установи. Одержати німецький апостиль через Посольство Німеччини чи Консульства ФРН в Україні неможливо.

З огляду на викладене, Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. ОСОБА_3 рекомендував звернутись до компетентної німецької установи на території ФРН. При цьому, зазначив, що в установи, яка видала документ можна дізнатись про компетентність відповідної німецької установи.

Враховуючи наведене, позивач зверталась до Берлінського університеті імені Гумбольдтів, за результатами чого 21.02.2023 року отримала відповідь від відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, в якій зазначено, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати. Довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

За таких обставин, 12.04.2023 року позивач знову звернулася до відповідача із заявою про призначення/продовження виплати пенсії в разі втрати годувальника, оскільки є студенткою та навчається на денній формі юридичного факультету Берлінського університеті імені Гумбольдтів до якого додала вказані вище докази.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розпорядженням від 20.04.2023 року знову відмовило позивачу у призначенні/поновленні пенсії по втраті годувальника, оскільки долучені електронні документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом) або легалізацію дипломатичного представництва.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зхазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі в органах внутрішніх справ регулює Закон України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2262-ХІІ).

Згідно статті 1 Закону №2262-ХІІ члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до приписів статті 29 Закону №2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Частиною 2 статті 30 Закону №2262-ХІІ незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

У відповідності до пункту «а» частини 4 статті 30 Закону №2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Згідно приписів статті 50 Закону №2262-ХІІ пенсії відповідно до цього Закону призначаються членам сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.

Стаття 51 Закону №2262-ХІІ визначає строки перерахунку призначених пенсій.

Так, при настанні обставин, які тягнуть за собою зміну розміру пенсій, призначених військовослужбовцям строкової служби та їх сім`ям, перерахунок цих пенсій провадиться відповідно до строків, встановлених частиною четвертою статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Перерахунок пенсій, призначених особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

Перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Як вбачається з матеріалів справи, матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по втраті годувальника на дітей, в тому числі на ОСОБА_1 (пенсію призначено з 05.01.2015 року по 31.08.2022 року).

Після досягнення позивачем повноліття виплата пенсії по втраті годувальника на ОСОБА_1 була припинена.

Разом з цим, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні (частина 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ).

З матеріалів справи встановлено, що позивач є студенткою денної форми навчання Берлінського університету імені Гумбольдтів.

На підтвердження факту навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів в матеріалах справи містяться відповідні докази, видані Берлінським університетом імені Гумбольдтів, а саме: студентське посвідчення, заява про прийом на навчання №305123, довідка про навчання від 28.09.2022 року, довідка про навчання від 17.02.2023 року та інші документи.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що пенсійний орган припинив ОСОБА_2 нарахування і виплату пенсії по втраті годувальника у зв`язку з досягнення нею повноліття, остання 01.11.2022 року та 12.04.2023 року зверталась до позивача із заявами, в яких просила призначити/продовжити їй виплату пенсії по втраті годувальника, оскільки вона є студенткою денної форми навчання Берлінського університету імені Гумбольдтів, а тому згідно частини 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ має право на отримання відповідної пенсії.

При цьому, до заяв були додані електронні документи, які підтверджують навчання позивача за кордоном.

Однак, розпорядженнями від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні/продовженні виплати пенсії по втраті годувальника, оскільки неможливо провести електронну ідентифікацію документів про навчання позивача (розпорядження від 15.11.2022 року), а також у зв`язку з тим, що документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом документу) або легалізацію дипломатичного представництва (розпорядження від 20.04.2023 року).

Тобто, підставою для відмови позивачу у виплаті пенсії по втраті годувальника стало те, що подані електронні документи про навчання не містять апостиль або легалізацію дипломатичного представництва.

Колегія суддів звертає увагу, що для вирішення питання щодо можливості чи неможливості легалізації документів, що підтверджують навчання позивача за кордоном, матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зверталась 08.02.2023 року до Посольства України в ФРН та 18.02.2022 року до Почесного консула Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці.

17.02.2023 року листом Посольства України в ФРН ОСОБА_2 було проінформовано, що видані на території Німеччини офіційні документи визнаються на території України тільки у разі засвідчення цих документів штампом апостиль, який ставиться у відповідних німецьких органах.

20.02.2023 року Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. Олександр Шламп повідомив ОСОБА_2 про те, що для німецьких апостиль проставляють німецькі установи. Одержати німецький апостиль через Посольство Німеччини чи Консульства ФРН в Україні неможливо.

Відтак, Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. ОСОБА_3 рекомендував звернутись до компетентної німецької установи на території ФРН. При цьому, зазначив, що в установи, яка видала документ можна дізнатись про компетентність відповідної німецької установи.

В подальшому, з метою легалізації документів про навчання, позивач зверталась до Берлінського університеті імені Гумбольдтів, за результатами чого 21.02.2023 року отримала відповідь від відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, в якій зазначено, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати. Довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Тобто, відділ надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, яким були видані документи про навчання позивача, в тому числі довідка про навчання, повідомив позивача про те, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати.

Разом з цим, довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Суд зазначає, що відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-IV, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року №2933-III Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі Конвенція).

Згідно статті 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що єдиною формальною процедурою, яка підтверджує дійсність іноземних документів, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

При цьому, апостиль може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ.

Отже, довідку про навчання, а також інші документи на підтвердження навчання, фактично неможливо легалізувати шляхом проставлення апостилю, оскільки такі видані у електронній формі та не містять підпису і печатки, про що фактично і було зазначено у листі відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університету імені Гумбольдтів від 21.02.2023 року.

Разом з тим, у листі від 21.02.2023 року було зазначено, що довідку про навчання можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Таким чином, подані пенсійному органу електронні документи Берлінського університету імені Гумбольдтів належним чином підтверджують факт навчання позивача за кордоном без проставлення на них апостилю, що, в свою чергу, свідчить про наявність у позивача права на отримання пенсії по втраті годувальника згідно частини 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ.

Суд наголошує, що відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка була ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач розпорядженнями від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року протиправно відмовив позивачу у виплаті пенсії по втраті годувальника.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача необхідно визнати протиправними та скасувати розпоряджень відповідача від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року про відмову у призначенні/продовженні виплати пенсії в разі втрати годувальника і зобов`язати останнього призначити позивачу пенсію по втраті годувальника з 23.08.2022 року (з дня виникнення права на пенсію).

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.