Справа № 380/21631/23
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю до Відділу примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови про стягнення виконавчого збору від 27.07.2023 року і постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 27.07.2023 року, які постановлені державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Батюк Мар`яною Василівною в межах виконавчого провадження ВП №56508872.

Посилається на те, що на виконанні у відповідача перебуває виконавче провадження №56508872 з виконання виконавчого листа №464/2638/17, виданого 27.04.2018 року Сихівським районним судом м.Львова, про зобов`язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю скасувати декларацію №ЛВ 2 від 27.04.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності. Вказав, що у зв`язку із помилкою у номері декларації, яку необхідно скасувати, позивач був позбавлений можливості виконати рішення суду своєчасно. Відразу після постановлення Восьмим апеляційним адміністративним судом ухвали від 20.09.2022 року про виправлення описки у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року у справі №461/2638/17, позивачем видано наказ №1/22 від 29.09.2022 року про скасування реєстрації декларації №ЛВ 2 від 27.04.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності. Однак, незважаючи на це, відповідачем винесено оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 14892,00 грн та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження в сумі 480,90 грн. Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що спірні постанови від 27.07.2023 року про стягнення виконавчого збору та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження винесені державним виконавцем у відповідності до вимог положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5. Крім того, вказала, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання, яке державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець зобов`язаний вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Також, зазначила, що в ході вчинення виконавчих дій Відділом були понесені витрати, пов`язані із реєстрацією та веденням виконавчого провадження №56508872 в Автоматизованій системі виконавчого провадження, які підлягають до стягнення згідно постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, у порядку ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України, за клопотанням відповідача вирішив допустити процесуальне правонаступництво у справі, а саме замінити відповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на його правонаступника Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвалою судді від 27.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Протокольною ухвалою судді від 11.10.2023 року постановлено перейти в письмове провадження.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

На примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №56508872 з примусового виконання виконавчого листа №464/2638/17, виданого 27.04.2018 року Сихівським районним судом м.Львова, про зобов`язання Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю скасувати декларацію №ЛВ 2 від 27.04.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності.

Постановою державного виконавця від 01.06.2018 року відкрито виконавче провадження №56508872 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Пунктом 3 цієї постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 14892,00 грн. Крім того, у п.5 постанови роз`яснено право її оскарження у порядку та строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 12.06.2018 року повідомлено Відділ про те, що відсутні будь-які документи за номером декларації №ЛВ 2 від 27.04.2016 року. У зв`язку із цим, Інспекція просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №56508872.

Листом відповідача від 03.07.2018 року, адресованим Сихівській районній адміністрації, рекомендовано звернутись до Сихівського районного суду м.Львова із заявою про виправлення помилки у виконавчому листі №464/2638/17 від 27.04.2018 року, з огляду на те, що Відділ не наділений процесуальним правом звернення до суду із заявою такого характеру.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 року відмовлено Сихівській районній адміністрації у задоволенні заяви про виправлення описки в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року у справі №464/233/17.

Ухвалою Сихівського районного суду від 07.07.2022 року відмовлено Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Постановою державного виконавця від 21.09.2022 року у виконавчому провадженні №56508872 накладено штраф на Інспекцію за невиконання рішення у розмірі 5100,00 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 року внесено виправлення в описову, мотивувальну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року у справі №464/233/17, вказавши номер декларації «ЛВ 24» замість «ЛВ 2».

Наказом позивача від 29.09.2022 року №1/22 скасовано реєстрацію декларації №ЛВ 2 від 27.04.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності.

Постановами державного виконавця від 27.07.2023 року у виконавчому провадженні №56508872, які надійшли на адресу позивача 31.08.2023 року, вирішено стягнути з Інспекції виконавчий збір у розмірі 14892,00 грн та розмір додаткових витрат виконавчого провадження на загальну суму 480,90 грн.

Вважаючи вказані рішення від 27.07.2023 року протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

За загальним правилом, рішення суду виконуються після набрання ним законної сили (ст.255 КАС України).

У разі задоволення позову (повного або часткового) відповідач може виконати рішення суду добровільно до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема: виконавчих листів.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Згідно п.1. ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. (ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

У частинах 5, 7-10 ст.27 Закону №1404-VІІІ визначено випадки, коли виконавчий збір не стягується.

Згідно ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зокрема, передбачених п.9 (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на зміст викладених норм, суд приходить висновку, що за своєю правовою природою, постанова про стягнення виконавчого збору є рішенням державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про примусове виконання рішення немайнового характеру є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення.

Аналізуючи ч.ч.5 та 6 ст.26, ч.ч.1-4 ст.27 Закону №1404-VІІІ Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 року в справі №140/1126/23 зазначив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Вичерпний перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується, визначено у ч.5 ст.27 Закону №1404-VІІІ.

Відповідно до ч.9 ст.27 вказаного Закону, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, суд зауважує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

За таких обставин, суд приходить висновку, що у межах спірних правовідносин відсутні визначені законом умови та підстави не стягувати з боржника виконавчий збір.

Щодо витрат виконавчого провадження, то згідно ст.42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 затверджено Інструкція з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5).

Пунктом 2 розділу VI Інструкції №512/5 встановлено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 9 розділу І наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» (далі - Наказ №2830/5), до видів витрат виконавчого провадження відносяться - виготовлення документів виконавчого провадження: папір, копіювання, друк документів, канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти, знаки поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку; послуги за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію ст.8 Закону №1404-VIII плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Згідно ч.ч.1, 2 розділу ІІ Наказу №2830/5, розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2016 року №3917/5 «Про встановлення розмірів плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями» встановлено, що плата за користування системою становить 69 грн 00 коп за кожне відкрите виконавче провадження.

Таким чином, витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції, друк документів тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, безвідносно до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.

Безпідставними є доводи позивача щодо протиправності винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови від 27.07.2023 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, у зв`язку із тим, що позивач був позбавлений можливості своєчасно виконати рішення, адже Закон №1404-VІІІ не передбачає випадків звільнення від сплати витрат виконавчого провадження.

Суд враховує, що виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону №1404-VІІІ, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Таким чином виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» виконавця.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що державний виконавець Відділу примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Батюк М.В. діяла на підставі та в межах своїх повноважень, тому вимоги позивача про визнання протиправними та скасування постанов від 27.07.2023 року у виконавчому провадженні №56508872 про стягнення виконавчого збору та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження є безпідставними.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій та рішень, чим спростував твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю до Відділу примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.