Справа № 320/7337/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7337/23 Головуючий у 1 інстанції: Марич Є.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо застосування до перерахованої ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року пенсії обмежень максимальним її розміром та бездіяльність щодо не виплати доплати до пенсії за період з 01 квітня 20219 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн., оформлені листом від 22.11.2022 № 25589-26703/У-02/8-2600/22;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 01 квітня 2019 року перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з розміру грошового забезпечення, зазначеного у довідці Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 26.04.2021 № 203-336/201, без обмеження її максимальним розміром;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплату ОСОБА_1 донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01.04.2019 р. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 з 01.04.2019 р. перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії, без обмеження її максимальним розміром, та виплатити різницю з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ встановлено обмеження до 31.12.2017, тобто, Рішення Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/1016 не скасовує обмеження виплати пенсій на 2017 рік, а тому, дії органів Пенсійного фонду України є правомірними.

Також, не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплату ОСОБА_1 донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн. В цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити дану позовну вимогу, в іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2021 у справі №640/14712/21, Головне управління ПФУ в м. Києві в добровільному порядку провело йому перерахунок пенсії на підставі довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій про розмір грошового забезпечення від 26.04.2021 № 203-336/201 за період з 1 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року та з листопада 2022 року стало виплачувати йому пенсію в новому розмірі, чим фактично виконало, резолютивну частину судового рішення, що підлягало виконанню. При цьому, апелянт вважає, що предметом спору у даній справі є стягнення донарахованої за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року суми пенсії у розмірі 233054,15 грн., що виникла після фактичного виконання відповідачем судового рішення у справі № 640/14712/21, що не було предметом спору у попередній судовій справі. Крім того, апелянт вказує, що у даній справі оскаржує бездіяльність відповідача щодо невиплати йому донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн., що оформлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.11.2022 № 25589-26703/У-02/8-2600/22.

У межах встановленого судом строку відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» 09.04.1992 №2262-XII.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року у справі №640/14712/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 26.04.2021 року № 203-336/201 про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 згідно довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 26.04.2021 року № 203-336/201 про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, з урахуванням проведених виплат. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати 75% суми підвищення до пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" №103 від 21 лютого 2018 року, починаючи з 05 березня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію у розмірі, який обчислено з урахуванням 100% суми підвищення до пенсії, починаючи з 05 березня 2019 року.

На виконання наведеного рішення суду, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 .

Згідно копій матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , розмір його пенсії обмежено десятьма прожитковими мінімумами з 01.04.2019 (14970,00 грн., при підсумковому розмірі пенсії 20 985,91 грн.).

При цьому, що в листі від 22.11.2022 №25589-26703/У-02/8-2600/22 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві стверджує, що ОСОБА_1 в результаті проведеного перерахунку нараховано кошти в сумі 233 054,15 грн., однак, ця заборгованість не може бути виплачена через відсутність бюджетних коштів. Разом з тим, строки виплати заборгованості у листі не визначено.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо обмеження розміру призначеної пенсії, а також, із бездіяльністю щодо невиплати нарахованих позивачу коштів в результаті проведеного перерахунку його пенсії, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Правовою основою для реалізації гарантії перерахунку призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням рівня грошового забезпечення діючих військовослужбовців, є положення частини третьої статті 43 та частини четвертої статті 63 Закону № 2262-XII.

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону № 2262-XII, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій

08 липня 2011 року було прийнято Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI), який набрав чинності 01 жовтня 2011 року.

Згідно частини 1 статті 2 вищевказаного Закону № 3668-VI, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

У відповідності до абзацу першого пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI, обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

На підставі Закону № 3668-VI були внесені, також, зміни і до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.11.2022 №25589-26703/У-02/8-2600/22, відповідач, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року у справі №640/14712/21, провів позивачу перерахунок пенсії, розмір пенсії з 01.11.2022 становить 23 997,63 грн., з урахуванням максимального розміру пенсії - 20 270,00 грн. (а.с. 20-23).

Отже, з вищевказаного вбачається, що пенсія позивача обмежена максимальним розміром.

Колегія суддів зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Згідно пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 09 вересня 2019 року у справі №463/925/17, від 14 травня 2019 року у справі №591/2109/17, від 15 квітня 2019 року у справі №127/4270/17, від 31 січня 2019 року у справі №638/6363/17 зазначив наступне: «…буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими».

Таким чином, з 20 грудня 2016 року відсутня частина сьома статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому, положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто, є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Отже, суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Оскільки, норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів вважає, що вони явно суперечать один одному.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також, на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19 та від 27 січня 2022 року у справі №240/7087/20, від 17 лютого 2022 року у справі №640/11168/20, від 18 травня 2022 року у справі № 380/12337/20, від 11 липня 2022 року у справі №620/613/21, від 29 червня 2022 року у справі №640/19118/18.

Враховуючи вищезазначене, обмеження максимального розміру пенсії ОСОБА_1 , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.

Разом з тим, апелянт - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено обмеження до 31.12.2017, тобто, Рішення Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/1016 не скасовує обмеження виплати пенсій на 2017 рік, а тому, дії органів Пенсійного фонду України є правомірними.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 2012.2016 № 7-рп/2016, з 20 грудня 2016 року відсутня частина 7 статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який, відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 1 січня 2017 року, у частині сьомій статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом №1774-VІІІ до частини сьомої 43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 10.10.2019 у справі №522/22798/17, від 08.08.2019 у справі №522/3271/17, від 17.05.2021 у справі №343/870/17 та від 21.12.2021 №120/3552/21-а, від 26.01.2022 у справі №569/2950/17, від 18.05.2022 у справі № 380/12337/20.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги у частині обмеження пенсії позивача граничним розміром підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплату ОСОБА_1 донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн., слід зазначити наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду із позовною вимогою про виплату коштів, нарахованих позивачу в результаті проведеного перерахунку його пенсії з квітня 2019 на виконання наведеного рішення суду, позивач фактично стверджує про часткове виконання пенсійним органом такого рішення, що, у свою чергу, є підставою для звернення до органів ДВС для забезпечення примусового виконання рішення суду у повному обсязі та/або до суду із відповідною заявою в порядку, передбаченому ст. 383 КАС України.

Водночас, апелянт - ОСОБА_1 стверджує, що, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2021 у справі №640/14712/21, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві в добровільному порядку провело йому перерахунок пенсії на підставі довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій про розмір грошового забезпечення від 26.04.2021 № 203-336/201 за період з 1 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року та з листопада 2022 року стало виплачувати йому пенсію в новому розмірі, чим фактично виконало, резолютивну частину судового рішення, що підлягало виконанню.

При цьому, апелянт вважає, що предметом спору у даній справі є стягнення донарахованої за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року суми пенсії у розмірі 233054,15 грн., що виникла після фактичного виконання відповідачем судового рішення у справі № 640/14712/21, що не було предметом спору у попередній судовій справі.

Крім того, апелянт зазначає, що у даній справі оскаржує бездіяльність відповідача щодо невиплати йому донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн., що оформлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.11.2022 № 25589-26703/У-02/8-2600/22.

Отже, із вищевказаних доводів апелянта вбачається, що він стверджує про повне виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві в добровільному порядку рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2021 у справі №640/14712/21, при цьому, виплата донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233054,15 грн. не охоплюється даним рішенням суду.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Так, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 22.11.2022 № 25589-26703/У-02/8-2600/22 повідомило позивача про те, що, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/14712/21, Головним управлінням перерахована пенсія позивача, в порядку визначеному судовим рішенням, з урахуванням змісту мотивувальної та резолютивної частин рішень суду. Кошти в сумі 233054,15 грн. нараховані.

Також, посилаючись на положення Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 №21-2, відповідачем вказано, що доплата пенсії, визначена на виконання рішення суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , обліковується у його електронній пенсійній справі за датою набрання рішенням законної сили - 30.08.2022, та буде виплачена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року у справі №640/14712/21, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 згідно довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 26.04.2021 року № 203-336/201 про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, з урахуванням проведених виплат, а також, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію у розмірі, який обчислено з урахуванням 100% суми підвищення до пенсії, починаючи з 05 березня 2019 року.

Отже, вищевказаним рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не тільки здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , але й здійснити її виплату.

Водночас, як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.11.2022 № 25589-26703/У-02/8-2600/22, відповідач, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2021 у справі №640/14712/21, тільки нарахував пенсію у сумі 233 054,15 грн.

Колегія суддів наголошує на тому, що здійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві нарахування позивачу пенсії не є її виплатою, як це передбачено рішенням суду, а тому, доводи апелянта - ОСОБА_1 про фактичне виконання відповідачем рішення суду є необгрунтованими.

Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

За приписами частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 17.05.2023 у справі № 580/5096/22.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України, особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Як вбачається з позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести виплату ОСОБА_1 донарахованої пенсії за період з 01 квітня 2019 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 233 054,15 грн., предметом позову в цій частині є фактична незгода позивача з бездіяльністю відповідача щодо невиконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2021 у справі №640/14712/21, яка полягає у невиплаті йому недоотриманої, нарахованої та невиплаченої пенсії в сумі 233 054,15 грн., що власне нарахована відповідачем на виконання рішення у справі № 640/14712/21, що й стало підставою для звернення до суду.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 17 травня 2023 року у справі № 580/5096/22.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки, виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Решта доводів та заперечень апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.