Справа № 160/23840/23
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2023-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта,-
18 вересня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області з вимогами:
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути питання відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну громадянину республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2023 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем 10.10.2023 надано до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що було розпочато процедуру повторного розгляду, зокрема були надіслані запити, щодо наявності чи відсутності підстав для відмови в оформленні дозволу на імміграцію позивачу, зокрема до Управління Служби безпеки України y Дніпропетровській області та до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 22.02.2023 надійшла відповідь на запит від Управління Служби безпеки України y Дніпропетровській області, з якої вбачається наступне, а саме: «Управлінням відповідно до пункту 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі статті 10, пункту 6 Закону України «Про імміграцію». Також, надійшла відповідь на запит від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій зокрема повідомлялось, що Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною, у заяві про надання дозволу на імміграцію, адресою не мешкає у зв`язку з чим результати перевірки свідчать про надання громадянином Республіки Ірак ОСОБА_1 , неправдивих відомостей при зверненні за наданням дозволу на імміграцію, що є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Також зазначає, що Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Управління Служби безпеки України та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
01.12.2022 Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС у Дніпропетровській області) у було розпочато повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію.
УСБУ у Дніпропетровській області листом №55/2-1444 від 20.02.2023 повідомило, що Управлінням відповідно до пункту 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі статті 10, пункту 6 Закону України «Про імміграцію».
17.03.2023 за вих. №4/1-485 ГУ НП в Дніпропетровській області повідомлено, що згідно існуючих в Національній поліції баз даних, управління міграційної поліції ГУ НП в Дніпропетровській області в межах своїх повноважень, визначених статтею 26 Закону України «Про національну поліцію» не володіє інформацією, в той же час було встановлено що ОСОБА_1 за вище вказаною адресою не мешкає у зв`язку з чим вишевиклалені результати перевірки свідчать про надання громадянином Республіки Ірак ОСОБА_1 неправдивих відомостей при зверненні за наданням дозволу на імміграцію, що є підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію відповідно до п.4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Головним спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 , розглянуто матеріали справи № 1297 про надання дозволу на імміграцію в Україну у відношенні громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами розгляду матеріалів означеної справи, складено висновок, яким вважала б за доцільне, прийняти рішення відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.п. 4, 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Відтак, позивач, не погодившись із прийнятим рішенням відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Положенням статті 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграцєю є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з статтею 2 Закону України «Про імміграцію», питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про імміграцію» правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Згідно з статтею 6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:
1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;
2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні, надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видачі копій цих рішень особам, яких вони стосуються;
4) організовує роботу з видачі та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;
5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл на імміграцію, відмовлено у його наданні або прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію;
6) організовує роботу щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання або набуття громадянства України, а також у разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 цього Закону, забезпечує ведення провадження щодо прийняття такого рішення.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися;
4-1) особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону;
4-2) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи;
4-3) особам, які під час попереднього перебування в Україні були притягнуті до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України або порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з неї, або порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України, а також особам, стосовно яких виявлено факти невиконання рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або які мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними чи юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.
Згідно із пунктом 3 та пунктом 5 статті 12 Закону України «Про імміграцію», підставами для скасування дозволу на імміграцію є також: якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1 Порядку, цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до пункту 9 Порядку, визначено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів:
до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію";
до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
Інші центральні органи виконавчої влади відповідно до своєї компетенції у разі порушення клопотання про надання дозволу на імміграцію особам, імміграція яких становить державний інтерес, розглядають його у місячний термін і у разі позитивного висновку видають документ про підтримку такого клопотання.
Згідно з пунктом 14 Порядку, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 17 Порядку, ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" у разі потреби, надсилає запит до МВС, органів Національної поліції, СБУ. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.
МВС, Національна поліція, СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 року №2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон №2229), вказаний орган має право брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Статтею 2 Закону №2229 унормовано, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
Частиною 1 статті 8 Закону №2229, передбачено, що Служба безпеки України взаємодіє з державними органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, які сприяють виконанню покладених на неї завдань.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» (далі - Закон №2469) загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Статтею 19 Закону №2469, передбачено, що Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).
Таким чином, законодавець вправі, керуючись принципом законності запровадити обмеження на перебування території України щодо громадян інших країн.
З метою постійного моніторингу підстав, які обмежують право осіб перебувати на території України, державою створено інституційну структуру органів до компетенції яких, серед іншого, віднесено забезпечення, збереження та відстоювання інтересів держави.
На рівні Основного Закону України записано, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3). У той же час, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу (стаття 17).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що УСБУ в Дніпропетровській області наділене повноваженнями повідомляти УДМС інформацію про невідповідність інтересам держави та національній безпеці перебування окремих осіб на території України. Більше того, для того щоб поставити під загрозу національну безпеку та національні інтереси іноземець не обов`язково повинен учинити суспільно-небезпечне діяння, позаяк останнє утворює самостійну правову підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем від Управління СБУ у Дніпропетровській області отримано лист від №55/2-1444 від 20.02.2023 про недоцільність подальшого документування громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію, на підставі п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», відтак ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
13.11.2023 на виконання ухвали суду від 12.10.2023 до режимно-секретного відділу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла довідка УСБУ у Дніпропетровській області №55/30-7674т від 01.11.2023, з грифом секретності «Таємно».
Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що у долученому відповідачем до матеріалів справи, висновку за результатами розгляду заяви громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджений 17.03.2023, підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію, зокрема стала інформація, отримана від УСБУ у Дніпропетровській області.
З цих підстав, суд доходить висновку, що відповідач вірно виходив з того, що лист УСБУ в Дніпропетровській області стосовно того, що надання дозволу іноземцю на постійне проживання в Україні суперечить національній безпеці та національним інтересам України, слід кваліфікувати за пунктом 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», як і інші підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
При цьому, суд не може надати правової оцінки самій інформації, яка була покладена у підставу оскаржуваного рішення, оскільки орган, який її надав УСБУ у Дніпропетровській області - не є відповідачем у справі та вимога щодо оскарження дій цього органу стосовно надання вказаної інформації як такої, що не відповідає дійсності, позивачем заявлена не була.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 24 листопада 2023 року.

Суддя Е.О. Юрков