Справа № 440/4469/23
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 р. Справа № 440/4469/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2023, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 21.07.23 по справі № 440/4469/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

13.04.2023 адвокат Першин Сергій Миколайович, здійснюючи представництво інтересів позивача ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУДПС), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУДПС №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 23671,56 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУДПС №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 7920,00 грн;

- зобов`язати ГУДПС видалити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 дані про наявність у нього заборгованості (недоїмки, штрафу, пені) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 30 271,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказув на протиправність прийнятих щодо нього рішень з огляду на те, що підприємницька діяльність ним припинена відповідно до рішення суду, що набрало законної сили і направлене до негайного виконання, зокрема державному реєстратору і відповідачу. У свою чергу несвоєчасне виконання Виконавчим комітетом Комсомольської міської ради Полтавської області рішення суду не має нести для позивача негативні зміни, зокрема нарахування безпідставних сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ) для сплати до державного бюджету.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 та №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021. В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що на його переконання рішення щодо донарахування ЄСВ є правомірними. Станом на 27.04.2023 за даними інтегрованої картки платника сума заборгованості з ЄСВ становить 25 981,56 грн, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань впродовж 2017-2020 років.

Вказуває, що ЄСВ сплачувався несвоєчасно, тому борг погашався в порядку календарної черговості, у зв`язку з чим нараховувалася штрафна санкція та пеня. Повідомляє, що звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого ЄСВ до органів доходів і зборів платником не подані за 2013-2019 роки, а також за 2022 рік.

Додатково зазначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.07.2022 у справі №440/1802/20 18.11.2020 скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф-3326-51/1548 від 12.02.2020. З приводу вимог позивача здійснити видалення даних з інтегрованої картки платника податків шляхом виключення з неї відомостей про наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску зазначає, що такі не підлягають задоволенню, оскільки технічної можливості видаляти будь-які відомості з ІКП платника у ГУДПС немає.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Як видно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 20.06.2023, ОСОБА_1 28.07.2005 зареєстрований як фізична особа - підприємець (а.с. 49-55).

Як зазначає у відзиві відповідач, відповідно до даних інформаційної системи органів ДПС ФОП ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУДПС (Горішньоплавнівська ДПІ) як платник податків з 28.07.2005 по 25.03.2020, з 01.10.2020 по 17.06.2021, з 27.01.2022 по 23.08.2022 на загальній системі оподаткування.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2009 у справі №2а-47079/09/1670 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Лише 25.03.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (а.с. 12).

12.02.2020 ГУДПС сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-51/1548, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 29293,44 грн.

З пояснень представника відповідача у відзиві суд з`ясував, що недоїмка у розмірі 29293,44 грн складається із зобов`язань за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн та за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн (по 2457,18 грн за кожний квартал), за 2019 рік у розмірі 11016,72 грн (по 2754,18 грн за кожний квартал). ОСОБА_1 свого часу вже оскаржував подібні вимоги відповідача.

Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.07.2020, що набрало законної сили 18.11.2020, позов ОСОБА_1 у справі №440/1802/20 задоволено. Суд визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУДПС від 12.02.2020 №Ф-3326-51/1548 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29293,44 грн (а.с. 13-14).

Як свідчить витяг з інтегрованої картки ОСОБА_1 , у подальшому податковий орган здійснив нарахування ЄСВ також за 1 квартал 2020 року по строку сплати 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн; по строку сплати 19.01.2021 у сумі 2200,00 грн за 4 квартал 2020 року; 28.07.2021 нараховано 7920,00 грн згідно з поданим звітом (додаток 5) за 2021 рік №50078210 від 20.07.2021.

У свою чергу позивач сплачував ЄСВ: 31.12.2020 у сумі 2200,00 грн, 19.01.2021 у сумі 1100,00 грн, 09.03.2021 у сумі 1320,00 грн, 24.03.2021 у сумі 1320,00 грн, 30.04.2021 у сумі 1320,00 грн, 25.05.2021 у сумі 1320,00 грн, 29.06.2021 у сумі 1320,00 грн, 16.07.2021 у сумі 1320,00 грн, 18.02.2022 у сумі 1430,00 грн, 20.04.2022 у сумі 1430,00 грн, 27.04.2022 у сумі 1430,00 грн.

У відзиві відповідач зазначає, що оскільки ЄСВ позивачем сплачувався несвоєчасно, борг погашався в порядку календарної черговості, у зв`язку з чим нараховувалася штрафна санкція та пеня. Незважаючи на скасування судовим рішенням вимоги про сплату боргу на суму 29 293,44 грн, ГУДПС не виключено нараховані суми ЄСВ за 2017 - 2020 роки з облікової картки та винесено вимоги №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 на суму 23671,56 грн (а.с. 44) та №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 7920,00 грн (а.с. 41), про існування виконавчих проваджень по яким позивач дізнався з додатку "Дія" з 14.03.2023.

Не погодившись із правомірністю вказаних вимог, позивач через представника звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 та №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021 є протиправними, тому підлягають скасуванню, а також дійшов висновку, що вимоги позивача щодо зобов`язання ГУДПС видалити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 дані про наявність у нього заборгованості (недоїмки, штрафу, пені) з ЄСВ у сумі 30271,56 грн. не можуть бути задоволеними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Основи) загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Частиною третьою статті 2 Основ визначено, що завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною з інвалідністю, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.

Відповідно до статті 3 Основ, право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 4 Основ визначено, що залежно від страхового випадку є такі види загальнообов`язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 8.07.10 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI).

За змістом статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту першого частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 2 частини першої цієї статті визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом першим частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою (...) згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про підприємництво" від 07.02.91 № 698-XII у редакції від 19.06.09 (чинній на момент винесення постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.09 у справі №2а-47079/09/1670) діяльність підприємця припиняється на підставі рішення суду у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 8 Закону України "Про підприємництво" від 07.02.1991 № 698-XII у редакції від 06.12.2001 передбачено, що скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду в разі: визнання недійсними або такими, що суперечать законодавству, установчих документів; здійснення діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству України; несвоєчасного повідомлення суб`єктом підприємницької діяльності про зміну його назви, організаційної форми, форми власності та місцезнаходження; визнання суб`єкта підприємницької діяльності банкрутом (у випадках, передбачених законодавством); неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно з законодавством.

Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації за наявності ліквідаційного балансу, складеного і затвердженого згідно з законодавством, та інших документів, що підтверджують проведення заходів щодо ліквідації суб`єкта підприємницької діяльності як юридичної особи, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.

Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Скасування державної реєстрації позбавляє суб`єкта підприємницької діяльності статусу юридичної особи і є підставою для виключення його з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

Відповідно до п. 8.6 Розділу 8 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої Наказом Державної податкової адміністрації України 19.02.98 № 80 (в редакції наказу Державної податкової адміністрації України від 17.11.98 N 552) у редакції від 16.05.09, якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом, та у разі: неподання протягом одного року в органи державної податкової служби податкових декларацій, документів податкової звітності; якщо установчі документи суперечать чинному законодавству; провадження діяльності, яка суперечить установчим документам та законодавству, наявності в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи за вказаним її місцезнаходженням; наявності в органу державної податкової служби передбачених законами України інших підстав для постановлення судового рішення щодо припинення (ліквідації) чи скасування державної реєстрації суб`єкта господарювання; то керівник органу державної податкової служби приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків - про звернення до суду або господарського суду із заявою (позовною заявою) про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності, постановлення судового рішення про припинення юридичної особи чи підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, визнання повністю або частково недійсними установчих документів чи змін до них.

Згідно положень статті 49 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-IV від 15.05.03 суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису /частина 3 статті 49 Закону № 755-IV/.

Колегія суддів зазначає, що сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Тобто, соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

У цій справі відповідач наполягає на необхідності сплати єдиного внеску позивачем як фізичною особою - підприємцем. Свою позицію фіскальний орган мотивує посиланням на те, що позивач у спірний період був зареєстрований фізичною особою - підприємцем, запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру внесено лише 25.03.20, а відсутність у нього доходу від підприємницької діяльності не є визначальною ознакою для сплати єдиного внеску, оскільки Закон №2464-VI зобов`язує таку особу сплатити єдиний внесок і у разі відсутності доходу від ведення підприємницької діяльності. В обґрунтування правомірності цих доводів відповідач посилається на приписи абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI.

Так, дійсно відповідач посилається на те, що позивач у спірний період був зареєстрований фізичною особою - підприємцем, запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру внесено лише 25.03.2020, а відсутність у нього доходу від підприємницької діяльності не є визначальною ознакою для сплати єдиного внеску, оскільки Закон №2464-VI зобов`язує таку особу сплатити єдиний внесок і у разі відсутності доходу від ведення підприємницької діяльності. В обґрунтування правомірності цих доводів відповідач посилається на приписи абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 28.07.2005 був зареєстрований як фізична особа - підприємець.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.09 у справі №2а-47079/09/1670 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

25.03.2020 до Єдиного державного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .

Докази фактичного ведення підприємницької діяльності позивачем упродовж 2017-2020 років у матеріалах справи відсутні. Звітність за спірний період ОСОБА_1 не подавалась. Відомостей про отримання позивачем доходу від ведення підприємницької діяльності суду не надано.

У рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 у справі №440/1802/20, що набрало законної сили 18.11.2020, вже надавалася оцінка обставинам нарахування ГУДПС за період з 2017 по 2019 роки ЄСВ в сумі 29 293,44 грн за вимогою про сплату боргу (недоїмки) ГУДПС від 12.02.2020 № Ф-3326-51/1548.

Задовольняючи позов у вищевказаній справі, суд виходив з принципу правової певності, що знаходить своє відображення в наявності рішення у формі постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2009, яке набрало законної сили 11.12.2009, у зв`язку з чим ОСОБА_1 мав законні підстави сподіватися, що його підприємницька діяльність буде припинена з ініціативи або податкового органу, який виступав позивачем у справі №2а/47079/09/1670, та який зобов`язаний був вжити необхідних заходів направлених на виконання рішення суду за його позовом, зокрема направити рішення суду державному реєстратору для внесення відповідного запису до державного реєстру.

Однак, невиправдана бездіяльність суб`єктів владних повноважень, призвела до порушення прав особи внаслідок покладення на неї фінансового тягаря зі сплати ЄСВ через сам лише факт відсутності внесення записів до державних реєстрів про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, внаслідок чого вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) ставить під сумнів висновки сформульовані судом у справі №2-а/47079/09/1670, де судове рішення, яке набрало законної сили, набуло статусу остаточного.

При цьому суд не взяв до уваги посилання відповідача на положення статті 47 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003, адже зміст вказаної норми стосується порядку державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її власним рішенням. Натомість державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відбулася на підставі положень статті 49 Закону №755-IV, а саме - у порядку державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за судовим рішенням, що не пов`язано з банкрутством фізичної особи-підприємця.

Всупереч імперативному висновку суду щодо відсутності у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати ЄСВ за період 2017-2019 роки відповідач донарахував позивачу за 1 квартал 2020 року ЄСВ в сумі 2078,12 грн.

У подальшому, за фактом самостійної сплати ОСОБА_1 коштів за період з 31.12.2020 по 27.04.2022 на суму 15510,00 грн, донарахувань контролюючим органом в сумі 2200,00 грн та самим платником в сумі 7920,00 грн згідно зі звітом (додаток 5) за 2021 рік №50078210 від 20.07.2021 заборгованість згідно з даними інтегрованої картки платника станом на 27.04.2023 становить 25 981,56 грн.

Вказані обставини свідчать про те, що в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 залишалася заборгованість за періоди з 2017 по 2020 роки з ЄСВ в сумі 31 371,56 грн, нарахована податковим органом за фактом існування запису про реєстрацію позивачем підприємницької діяльності проте за відсутності обставин здійснення такої діяльності та отримання доходу від неї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням встановлених обставин та рішень судів, контролюючий орган не мав права нараховувати ОСОБА_1 ЄСВ за 2017-2020 року, а тому оспорювані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 та №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021 є протиправними, у зв`язку з чим скасовуються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що необхідно визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-51/747-У від 15.04.2021 та №Ф-3326-51/3019-У від 05.10.2021.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 року по справі №440/4469/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 по справі № 440/4469/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський