Справа № 480/4389/23
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 р. Справа № 480/4389/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України на ріщення Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2023, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 26.09.23 по справі № 480/4389/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України, в якій просила:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна;

2) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 13479,26 грн.

Вимоги вмотивовані тим, що у період з 03.07.2012 року по 27.02.2023 року позивач проходила службу на різних посадах в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та відповідно до наказу директора Державної установи «Центр пробації» № 172/к від 20.02.2023 позивача з 27.02.2023 звільнено з органів ДКВС України з посади начальника Шосткинського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області. Однак, під час звільнення відповідачем протиправно не була нарахована та не проведена виплата грошової компенсації за не отримане речове майно на загальну суму 13 479 грн. 26 коп.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування в розмірі 13479грн.26коп.

Стягнуто з Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно особистого користування в розмірі 13479грн.26коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1073грн.60коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що Центром пробації підготовлено довідку від 28.03.2023 № 1361 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму ,13 479,26 грн.

Відповідач зазначає, що відповідно до абзацу другого пункту 22 Порядку № 578 визначено грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Центр пробації, відповідно до Положення про Державну установу «Центр пробації», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.06.2023 за № 2110/5, є бюджетною неприбутковою установою, що фінансується з державного бюджету.

Відповідно до пункту 12 частини 1 етапі 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Апелянт звертає увагу, що згідно з частиною 4 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї етапі) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Крім того, апелянт посилається на пункт 2.10 глави 2 Порядку № 309, яким визначено, що органи Казначейства не реєструють зобов`язання у разі відсутності у розпорядника бюджетних коштів бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом.

Так, відповідач вказує, що відповідно до норм чинного законодавства грошова компенсація виплачується за двох умов: 1) Подання особою заяви для її виплати; 2) Наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі.

Окрім викладеного, скаржник вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 червня 2021 року № 590 «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі із умовах воєнного стану», визначено механізм виконання в особливому режимі повноважень Казначейством та органами Казначейства, пов`язаних із здійсненням казначейського обслуговування бюджетних коштів та коштів інших клієнтів в умовах воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях. Так, відповідно до підпункту 2 пункту 19 зазначеної вище постанови органи Казначейства здійснюють платежі за дорученням клієнтів за визначеною черговістю з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку.

Відповідач, звертає увагу суду, що грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна не включена до переліку першочергових платежів. Тобто, органами Казначейства буде здійснена оплата грошової компенсації позивачу відповідно до вимог чинного Законодавства за наявності забезпеченості єдиного казначейського рахунку.

На думку відповідача, неповне з`ясування вище викладених обставин у справі, не належна їх оцінка судом призвела до неправильного висновку щодо протиправної бездіяльності Центру пробації, оскільки Центр пробації не відмовив позивачу у нарахуванні та здійсненні виплати відповідної компенсації за поданим ним рапортом відповідно до вимог законодавства та не заперечував права позивача на виплату такої компенсації.

Позивач не скористалася своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у період з 03.07.2012 року по 27.02.2023 року позивач проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с.8).

Згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 20.02.2023 № 172/к майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-008213), старшого інспектора Зарічного районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області, звільнено зі служби відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) 27 лютого 2023 року (а.с.9).

22.02.2023, до звільнення зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, позивач звернулася з рапортом на ім`я директора Державної установи «Центр пробації» щодо виплати їй грошової компенсації належних до видачі предметів речового майна (а.с.26), у відповідь на яку Державною установою «Центр пробації» 28.03.2023 складено довідку №1361 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , згідно якої вказана грошова компенсація за не отримане речове майно особистого користування майна складає 13 479,26грн. (а.с.12, 26зворот-27).

Докази виплати компенсації матеріали справи не містять. Відповідач заперечує право на отримання позивачем такої компенсації.

Враховуючи, що позивачу не було виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 13 479,26грн., позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування у розмірі 13479,26грн. є протиправною, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Таким чином, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на підставі їх заяви виплачується грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, у зв`язку з чим оформляється відповідна довідка.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що відповідачем під час звільнення із служби позивача, як особі рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, було нараховано ОСОБА_1 компенсацію за не отримане речове майно особистого користування у розмірі 13479,26грн. згідно з довідкою від 28.03.2023 №1361 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, втім не виплачено таку грошову компенсацію. Вказане не заперечувалося відповідачем у відзиві та не заперечується в апеляційній скарзі також.

Як було встановлено судом першої інстанції, відповідачем не було виплачено позивачеві компенсацію за невикористане речове майно.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6- рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за ним зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування у розмірі 13479, 26 грн. є протиправною.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що необхідно визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування в розмірі 13479грн.26коп. та стягнути з Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно особистого користування в розмірі 13479грн.26коп.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року по справі №480/4389/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 по справі № 480/4389/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва