Справа № 120/11940/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 листопада 2023 р. Справа № 120/11940/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у внесення змін до наказу від 25.10.2021 року № 172 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції в частині зазначення відомостей для компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), відмови у нарахуванні та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток; зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 25.10.2021 року №172 о/с в частині звільнення позивача зі служби, а саме включити відомості про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки); зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), виходячи з розміру місячного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, тобто 01.11.2021 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що наказом відповідача від 25.10.2021 року його звільнено зі служби в поліції. Водночас при звільненні позивачеві не виплачено компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки. Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 17 днів та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 та 2021 рік в загальній кількості 28 днів. Листом від 09.05.2023 року відповідач відмовив позивачеві у нарахуванні та виплаті вищевказаної компенсації. Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.08.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.08.2023 року за вх.№49973/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що відповідно до Закону України "Про національну поліцію" та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 року "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських" виплата поліцейським грошової компенсації передбачена виключно за невикористану відпустку в році звільнення. Компенсація ж за невикористані відпустки за минулі роки поліцейським при звільненні не передбачена, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачеві такої компенсації за роки, які передують року його звільненню. Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки, то відповідач, з посиланням на постанову Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №545/1881/16-а, зауважує, що право поліцейського на отримання зазначеної компенсації ані Законом України "Про відпустки", ані будь-яким іншим законом не передбачено. З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Також 22.08.2023 року за вх.№49977/23 до суду відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог.

06.09.2023 року за вх.№53553/23 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому підтримано позовні вимоги.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Наказом відповідача від 25.10.2021 року №172 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 01.11.2021 року.

Відповідно до листа відповідача від 21.02.2022 року позивачем не використано щорічну чергову відпустку за 2017 рік терміном 17 діб та додаткову відпустку із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2018 та 2021 роки.

25.04.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу від 25.10.2021 року №172о/с шляхом зазначення відомостей для компенсації невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 та 2021 роки; здійснення нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за вищевказані невикористані відпустки.

Листом від 09.05.2023 року відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передують року звільнення.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Суд зауважує, що відповідачем порушується питання дотримання строку звернення до суду із вимогами щодо внесення змін до наказу від 25.10.2021 року №172 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції, а саме включити відомості про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки.

В контексті наведеного суд вказує, що предметом оскарження в межах заявлених позовних вимог є саме відмова відповідача у внесення змін до наказу від 25.10.2021 року №172 о/с в частині зазначення відомостей для компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, яка надана листом від 09.05.2023 року.

При цьому власне наказ від 25.10.2021 року позивачем не оскаржується.

Таким чином, на переконання суду, строк звернення до суду, з урахуванням предмету позову, становить шість місяців та його обчислення починається з моменту отримання листа відповідача від 09.05.2023 року.

Позивач звернувся до суду 01.08.2023 року (дата оформлення поштового відправлення), а відтак строк звернення до суду ним не пропущено.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Закон України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам.

Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст.16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Ч. 1-4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Отже, Законом № 580-VIII чітко не визначено, за яку конкретно відпустку виплачується грошова компенсація.

Ч. 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

П. 3 розділу І Порядку №260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами п. 8 розділу III Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Положеннями абз. 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Таким чином, Порядком №260 також чітко не визначено, за яку конкретно відпустку виплачується грошова компенсація.

Предметом спору в межах даної справи є невиплата позивачеві грошової компенсації за невикористані відпустки за роки, що передують року звільнення.

Судом встановлено, що відповідач відмову у виплаті позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпусток аргументує відсутністю підстав для такої виплати за роки, що передують року звільнення.

Так, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки, суд зазначає таке.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відтак, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.

Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом також враховуються правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі № 200/1175/20-а.

Зокрема, Верховний Cуд зазначив що, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, твердження відповідача, що невикористана відпустка як учасника бойових дій не замінюється грошовою компенсацією є безпідставними.

Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки.

Стосовно виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної оплачуваної відпустки за 2017 рік, суд зазначає, що з аналізу ст. 93 Закону № 580-VIII та вищенаведених норм трудового законодавства слідує, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. У свою чергу, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику (поліцейському) використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в його праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч. 2, 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Крім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19 та від 04.02.2021року у справі №160/5393/19, зокрема, стосовного того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивач при звільненні з органів Національної поліції не використав щорічну основну відпустку терміном 17 діб за 2017 рік, та додаткову відпустку із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2018 та 2021 роки, а тому набув право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2017 рік та додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), виходячи з розміру місячного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, тобто 01.11.2021 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання ння дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

Враховуючи вищевказане, з метою належного захисту прав позивача, суд доходить до висновку про необхідність зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2017 рік та додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 01.11.2021 року.

Щодо позовних вимог стосовно внесення змін до наказу № 172о/с від 25.10.2021 року, суд зазначає таке.

За приписами п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Наказ відповідача № 172о/с від 25.10.2021 року за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки не змінює, не припиняє (не скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і не розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а є актом одноразового застосування, дія якого має визначений строк.

При вирішенні даних позовних вимог, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, у якому визначено, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

Суд зазначає, що наявність такої інформації в наказі є доцільною у випадку визначення її відповідачем при звільненні для подальшої виплати позивачу, однак, оскільки сама виплата компенсації в даній справі є предметом спору, то достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки. У такому випадку рішення суду є достатньою підставою для виплати компенсації.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача у внесенні змін до наказу від 25.10.2021 року №172 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції в частині зазначення відомостей для компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки) та зобов`язання відповідача внести такі відомості до вказаного наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законами України "Про відпустки", "Про Національну поліцію", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Порядком та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 року №260, та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позову заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 17 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік та 28 діб відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки (по 14 діб за кожен рік).

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 17 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік та 28 діб відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки (по 14 діб за кожен рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 01.11.2021 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 22.11.2023 року

Суддя Маслоід Олена Степанівна