Справа № 420/19595/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про залишення позову без розгляду

23 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В. розглянувши у порядку письмового провадження питання про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним наказу №27 о/с від 12.01.2023 року, зобов`язання внести зміни до наказу,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним наказу №27 о/с від 12.01.2023 року, зобов`язання внести зміни до наказу, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №27 о/с від 12.01.2023 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з 14.01.2023 року за п. 7 ч. 1ст. 77 Закону України « Про національну поліцію»;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області внести зміни до наказу №27 о/с від 12.01.2023 року та вважати ОСОБА_1 звільненим з 14.01.2023 року за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України « Про національну поліцію» (через хворобу) на підставі постанови М(ВЛ)К № 6 від 14.01.2023 року ДУ ТМО МВСУ по Одеській області.

Ухвалою від 07.08.2023 року Одеський окружний адміністративний суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду, відкрив провадження у справі № 420/19595/23 та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 30.08.2023 року.

Судове засідання, призначене на 30.08.2023 року, було перенесено у зв`язку з перебування судді у відпустці. Призначено підготовче судове засідання на 06.09.2023 року.

В судове засідання, призначене на 06.09.2023 року, з`явилися представники сторін.

Ухвалою суду від 06.09.2023 року витребувано з Головного управління Національної поліції в Одеській області докази по справі №420/19595/23, а саме оригінал рапорту Білоконь Сергія про звільнення у зв`язку з вислугою років.

Суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 06.09.2023 року, відклав підготовче засідання на 04.10.2023 року.

В судове засідання, призначене на 04.10.2023 року, з`явилися представники сторін.

Ухвалою від 04.10.2023 року суд продовжив шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/19595/23 на тридцять днів та відклав підготовче засідання на 01.11.2023 року.

В судове засідання, призначене на 01.11.2023 року, з`явився представник відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, яке обґрунтоване таким. ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції з 14.01.2023 року у відповідності до наказу ГУНП в Одеській області від 12.01.2023 року №27 о/с. Позовну заяву, як вбачається з вхідної відмітки канцелярії Одеського окружного адміністративного суду, подано 01.08.2023 року. Тобто, позивач майже півроку байдуже відносився до своїх порушених, як він вважає, прав у вигляді незаконного звільнення. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 01.08.2023, то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

Також, представником відповідача зазначено, що у заяві про поновлення процесуальних строків представник позивача зазначає поважність пропуску з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, позивачу встановлено 2 групу інвалідності та з початку 2023 року позивач багаторазово лікувався, що в свою чергу унеможливлювало подати позов у строки визначені КАС України. Однак, як вбачається з матеріалів справи договір про надання правової допомоги №Б-05 з представником ОСОБА_2 було укладено 01.05.2023 року, а позов подано аж через два місяці. Крім того, 08.05.2023 року позивач подав позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду щодо стягнення індексації, доплати за службу у нічний час та інше, і нічого йому в цьому не заважало, ні введення воєнного стану, який неодноразово продовжувався, ні встановлення 2 групи інвалідності, ні його лікування. До вказаної позовної заяви позивачем було додано копію оскаржуваного наказу. Стосовно того, що з початку 2023 року позивач багаторазово лікувався представником відповідача зазначено, що жодного лікарняного надано не було, а витяги з амбулаторної картки свідчать лише про те, що позивач 11 раз відвідав сімейного лікаря. Таким чином, позивач був обізнаний про своє звільнення і не вчиняв будь-яких дій щодо поновлення, як він вважає, свого порушеного права.

Ухвалою суду від 01.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду: заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.

21.11.2023 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована таким.

Представник позивача зазначає, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року обмежено строк звернення до суду з позовами про вирішення трудових спорів щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби та щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. З 19 липня 2022 року у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби такий строк становить три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а у спорах щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, такий строк становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Разом з цим, пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, у межах спірних правовідносин місячний строк звернення до суду почав перебіг під час дії карантину (січень 2023 року), то після закінчення карантину з наступного дня (01 липня 2023 року) потрібно обчислювати строк звернення до суду та його тривалість буде складати: кількість днів до закінчення карантину + визначений законом процесуальний строк. Тобто на період дії карантину обчислення процесуальних строків зупиняється.

Отже, місячний строк звернення до суду з цим позовом, з урахуванням положень пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, у позивача розпочався 01 липня 2023 року та відповідно минав 10.08.2023 року. Тобто позивач звернувся з позовом в останній день процесуального строку.

Позивач мав намір оскаржити спірний наказ відповідача в межах строку звернення до суду, встановленого для такої категорії справ, однак, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності та з початку 2023 року позивач багаторазово лікувався (йому діагностовано стенокардія, коронаросклероз, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба тощо), про що свідчить витяг з його амбулаторної картки та постанова М (ВЛ)К. Зазначене унеможливило вчасне звернення до суду з даним позовом.

Позивачу категорично заборонено хвилюватись, проте незаконне звільнення після багаторічної служби та несправедливість вчинена відповідачем при його звільненні призвели до додаткового зовнішнього стресу. Можливість звернення до лікаря для зняття больових симптомів або отримання своєчасного лікування та звернення до суду це різні дії. Для позивача будь-яке обговорення незаконного звільнення відповідачем або обговорення питань звернення до суду за захистом його законних прав та інтересів викликає гіпертонічний криз та він вимушений лікуватись.

В свою чергу позивач є інвалідом ІІ групи, особою похилого віку, через свій вік, дуже поганий стан здоров`я та наявність певних хронічних захворювань отриманих під час служби у відповідача потребує сторонньої допомоги, протягом пандемії внаслідок коронавірусної хвороби (COVID 19), введення в державі відповідних протиепідемічних обмежувальних заходів та збройної агресії з боку Російської Федерації він мав вживати додаткових заходів щодо збереження власного життя та здоров`я, обмежуючи спілкування з оточуючими та пересування містом, що за умов протиправних дій чи бездіяльності відповідних органів державного управління не сприяє захисту прав та інтересів позивача.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк.

На підставі викладеного представник позивача просить поновити строк звернення до суду.

Розглянявши заяву представника позивача заяві про поновлення процесуальних строків звернення з даним позовом, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої ст. 122 КАС України встановлено спеціальний строк звернення до суду у відносинах публічної служби, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною другою статті 44 КАС передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Установлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними визначених КАС певних процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це насамперед обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Частиною другою статті 122 КАС чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених норм КАС свідчить, що, в разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Як установлено у частинах першій, другій статті 6 КАС, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

За приписами статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив ЄСПЛ в ухвалі від 30 червня 2006 року щодо прийнятності заяви (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право на доступ до суду (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 29 липня 1998 року у справі «Герен проти Франції»(Guerin v. France), п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Водночас такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), п. 45).

Отже, за практикою ЄСПЛ, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд визнав що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Представником позивача зазначено, що до трудових відносин між позивачем та відповідачем необхідно застосовувати положення статей 233 КЗпП.

Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП, регламентовано, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, з урахуванням зазначеного строк звернення до суду із цим позовом розпочався 13 січня 2023 року і закінчився 13 лютого 2023 року.

Однак представник позивача подав позовну заяву лише 01.08.2023 року, тобто зі значним пропуском установленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду.

Надаючи оцінку доводам позивача, викладеним в заяві про поновлення процесуальних строків, про наявність обставин, які унеможливили подання ним позову в передбачений законодавством процесуальний строк у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та введенням карантинних обмежень, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 Глави XIX Прикінцеві Положення Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк визначені статтею 233 КЗпП, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

У зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП, завершились у 00 год. 01 хв. 01.07.2023 року, а представник позивача подав позов до суду 01.08.2023 року.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023 року у справі №990/139/23.

Посилання позивача, як на причини пропуску строку, наявність у нього ІІ групи інвалідності та на багаторазове лікування з початку 2023 року (так, як йому діагностовано стенокардія, коронаросклероз, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба тощо), також не можуть бути визнані судом як поважні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що з моменту звільнення та по дату звернення до суду позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що перешкоджало йому в межах процесуального закону звернутися до суду за захистом своїх прав.

Стосовно посилань представника позивача на введення воєнного стану на території України, суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та продовжує тривати.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Посилаючись на введення воєнного стану як на підставу для поновлення строку на звернення до суду позивач не зазначає, які саме конкретні підстави зробили неможливим вчасне звернення до суду з адміністративним позовом.

Крім того, суд зазначає, що органи державної влади, зокрема, суди працюють в штатному режимі.

Також судом згідно даних комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що позивач звертався до Одеського окружного адміністративного суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів в іншій справі, а саме 08.05.2022 року у справі №420/10247/23 з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 30.11.2017 р. (включно), зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 30.11.2017 р. включно, визнання протиправною бездіяльності, що полягає у невиплаті доплати за службу в нічний час у кількості 1568 годин у відповідності до пункту 11 Розділу II «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 р. №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 р. №669/28799, зобов`язання нарахувати та виплатити доплату за службу в нічний час у кількості 1568 годин у відповідності до пункту 11 Розділу II «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 р. №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 р. №669/28799, визнання протиправною бездіяльності, що полягає у невиплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, визнання протиправною бездіяльності, що полягає у не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористані частини чергових та додаткових оплачуваних відпусток у кількості 95 діб за 2015, 2018-2020 роки, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані частини чергових та додаткових оплачуваних відпусток у кількості 95 діб за 2015, 2018-2020 роки, зобов`язання направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області грошовий атестат та довідку про грошове забезпечення за 24 місяці, що передували звільненню з урахуванням індексації грошового забезпечення, доплати за службу в нічний час, визнання протиправною бездіяльності, що полягає у нездійсненні остаточного розрахунку у день звільнення, зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 13.01.2023 р.

Тобто в даному випадку вбачається, що позивач вчиняв дії щодо захисту своїх порушених прав та інтересів, не зважаючи на ті обставини (карантин, введення військового режиму, лікування), про які вказує у заяві про поновлення строку у даній справі.

За таких обставин суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість у даній справі представник позивача у заяві про поновлення процесуальних строків не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі неможливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 вказаного Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним наказу №27 о/с від 12.01.2023 року, зобов`язання внести зміни до наказу - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 23.11.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва