Справа № 640/18311/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року № 640/18311/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Верховний Суд, про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому (з урахуванням заяви від 14.06.2021 про уточнення позовних вимог) просить стягнути з Верховного Суду України заборгованість з нарахованої заробітної плати у розмірі 1255139,68 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

На виконання вимог Закону України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративну справу № 640/18311/20 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року прийнято адміністративну справу до провадження та ухвалено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що з 05 грудня 2005 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Верховним судом України, однак, з вересня 2018 року відповідач протиправно не виплачує їй заробітну плату в установлені законодавством порядком та строки. Заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати станом на 01.06.2021 становить 1255139,68 грн.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що Казначейство не порушувало прав та інтересів позивача та не вступало у правовідносини з позивачем, тому відповідно до положень чинного законодавства України не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі Казначейство зазначає, що така заборгованість підлягає стягненню з Верховного Суду України. Щодо зобов`язання Казначейства вчинити певні дії, відповідач зазначає, що оскільки рішення суду про визнання неправомірними дій чи бездіяльності не приймалося, то відсутні підстави для зобов`язання Казначейства вчиняти певні дії на користь позивача.

Верховний Суд України також подав до суду відзив на позовну заяву (підписаний представником ВСУ за довіреністю - Охрімчук Н.В.), в якому просить суд задовольнити позовні вимоги, з тих підстав, що Державна казначейська служба України діє у порушення частини другої статті 19 Конституції України та перешкоджає функціонуванню Верховного Суду України, зокрема, в частині виплати заробітної плати. Відповідач зазначає, що заробітна плата планово-фінансовим управлінням Верховного Суду України позивачу нараховується, проте не виплачується у зв`язку з тим, що Державна казначейська служба України відмовляється опрацьовувати та повертає без розгляду платіжні документи Верховного Суду України для виплати заробітної плати її працівникам.

Крім того, Верховний Суд України подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій зазначив, що доводи Казначейства про те, що його дії є правомірними та що воно не може нести відповідальність за не виплату позивачці заробітної плати не ґрунтуються на вимогах закону, а порушення право позивачки підлягає захисту у спосіб, визначений судовим рішенням.

Голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України Л. Соловйова (далі - Л. Соловйова) також подала до суду відзив на позовну заяву й (у тому числі відзив, який надійшов до суду 11.05.2023 за підписом Голови комісії І. Романків), в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Верховний Суд України наразі і досі перебуває в стані припинення, його належним представником, як юридичної особи, може бути лише голова ліквідаційної комісії або член ліквідаційної за дорученням голови ліквідаційної комісії. Інші особи не мають права представляти Верховний Суд України у його відносинах із третіми особами та виступати у суді від імені зазначеної установи. Також ОСОБА_2 зазначає, що наказом Голови ліквідаційної комісії ВСУ Сердюка В. В. від 05.07.2018 № 26-к ОСОБА_1 звільнена із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України на підставі попередження про наступне вивільнення. З позивачем на момент її звільнення проведено повний розрахунок. Наказ про звільнення не оскаржений, є чинним та не скасований в законному порядку. Отже, позивач починаючи з 11 липня 2018 року не перебуває в трудових відносинах з Верховним Судом України. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що посилання позивача на довідки про те, що вона перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України, який продовжує нараховувати їй заробітну плату, та перед нею існує вказана заборгованість, є безпідставним, оскільки зазначені довідки видані за підписом в.о. керівника апарату Верховного Суду України до повноважень якого, як в межах трудового, так і цивільного законодавства вказані питання не відносяться. Повноваження щодо надання вказаних довідок належать виключно до компетенції ліквідаційної комісії ВСУ, яка в свою чергу займається нарахуванням заробітної плати працівникам апарату відповідно до взятих на себе зобов`язань, отже відповідно до статей 73-75 КАС України вказані довідки є неналежними, недопустимими і недостовірними доказами у цій справі.

У свою чергу, позивач надала відповідь на відзиви, у якій, зокрема, зазначає, що ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України не є стороною у справі. Також позивач зазначила, що погоджується з аргументами Верховного Суду України, які викладені в його відзиві на позовні заяву.

Верховний Суд України також подав відповідь на відзив ОСОБА_3 , у якій наголошує, що позивача звільнено на підставі попередження про наступне вивільнення, однак зазначене попередження в особовій справі позивача відсутнє, а його зміст не відображений та не задокументований будь-якими засобами та на будь-яких носіях. Крім того, запис про звільнення позивача у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України у трудовій книжці не провадився. Оригінали трудової книжки та особової справи позивача зберігаються в установі. Окрім того, Верховний Суд України зазначає, що виданого уповноваженим Конституцією України органом розпорядчого акта про ліквідацію чи реорганізацію Верховного Суду України не існує, а ОСОБА_4 у трудових відносинах з Верховним Судом України не перебував і не мав відношення до апарату Верховного Суду України, тому він не мав права вирішувати питання про звільнення позивача з будь-яких підстав, у тому числі і у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України. Отже, Верховний Суд України трудові відносини з позивачем не припиняв та проводить нарахування заробітної плати відповідно до чинного законодавства України. Крім того, оскільки трудові відносини не припинялися, то довідки з місця роботи та заробітної плати видаються за підписом в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В.О. та в.о. керівника апарату Каліної Т.В.

Третя особа - Верховний Суд надав пояснення щодо позову (у тому числі пояснення, які надійшли до суду 01.05.2023), в яких просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Ліквідаційна комісія Верховного Суду України продовжує діяти відповідно до прийнятих на себе зобов`язань щодо нарахування заробітної плати працівникам апарату Верховного Суду України. На сьогодні, звернень від ліквідаційної комісії Верховного Суду України до Верховного Суду щодо збільшення видатків за будь-якими статтями не надходило.

26.07.2021 до суду надійшла заява про вирішення справи без врахування відзиву Охрімчук Н.В. представника Верховного Суду України, яка обґрунтована тим, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань особа, до якої перейшли повноваження щодо управляння справами ВСУ є Голова комісії Соловйова Л.В., яка призначена відповідно до спільного наказу ДСА України та Верховного Суду від 07.06.2019 № 560/90-ОД. Отже, в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюк В.О. не має адміністративної процесуальної дієздатності, як керівник юридичної особи публічного права для представництва ВС України в суді відповідно до ч. 3 ст. 43 КАС України та не може доручати ведення справ Охрімчук Н.В., яка також не має відповідних повноважень представляти інтереси ВС України в суді і подавати будь-які процесуальні документи, в тому числі відзив на позовну заяву.

Щодо вказаної заяви, суд зазначає, що остання підлягає задоволенню, з огляду на таке.

На виконання положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Верховною Радою прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, в якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Отже, розпочато ліквідаційну процедуру щодо Верховного Суду України та 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедуру припинення щодо якого наразі не завершено.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за посиланням, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що Верховний Суд України (ідентифікаційний код юридичної особи 00019034), станом на час подання вказаної заяви від 26.07.2021 перебуває у стані припинення. Керівником Верховного Суду України з 11.12.2017 вказано ОСОБА_5 (виконуючий обов`язки Голови Верховного Суду України), головою комісії з припинення Верховного Суду України Соловйову Любов Володимирівну (а.с. 106).

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що не заперечується її учасниками, що до призначення Соловйової Л.В. головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України її головою був Сердюк В.В.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Частиною четвертою статті 105 Цивільного кодексу України визначено, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Враховуючи наведені законодавчі приписи, суд вважає, що належним представником юридичної особи, яка згідно з відомостями Реєстру, перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії.

Наведене узгоджується також із висновком Верховного Суду, викладеним в постановах від 30.03.2020 у справі №826/16935/18, від 12 червня 2023 року у справі № 640/9900/19.

Отже, голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України є законним представником Верховного Суду України, яка вправі уповноважувати інших осіб на представництво інтересів Верховного Суду України, зокрема в судах України.

За відсутності в ОСОБА_6 підтверджених належним чином повноважень на представництво інтересів Верховного Суду України у цій адміністративній справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування відзиву Верховного Суду України на позовну заяву, підписаного та поданого представником ВС України Охрімчук Н.В.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, наявні у справі, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 05 грудня 2005 року перебуває у трудових відносинах з Верховним судом України, що підтверджується довідкою №129/0/21-21 від 14 червня 2021 року, виданою виконуючим обов`язки Голови Верховного суду України ОСОБА_5 (а.с. 101).

Також судом встановлено, що на виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з 21 червня 2018 року розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

Наказом Верховного Суду України в особі голови Ліквідаційної комісії Сердюка В. В. від 05 липня 2018 року № 26-к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу бухгалтерського обліку та оплати праці заступника головного бухгалтера фінансово-економічного управління у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, з 11 липня 2018 року (а.с. 70).

Позивач відмовилася від ознайомлення із вказаним наказом про звільнення у зв`язку з чим 11 липня 2018 року складено відповідний акт (а.с. 71).

У подальшому, спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» затверджено новий склад ліквідаційної комісії Верховного Суду України, головою якої визначено Соловйову Л. В. (а.с. 67-69).

Як зазначає позивач, з вересня 2018 року ОСОБА_1 не виплачується заробітна плата в установлені законодавством порядком та строки, про що свідчить довідка Верховного Суду України, яка підписана виконуючим обов`язки Голови Верховного суду України ОСОБА_5 , про заробітну плату й інші доходи від 14 червня 2021 року № 85, з якої вбачається, що за період з вересня 2018 року по травень 2021 року нарахована заробітна плата в розмірі 1255139,68 грн (а.с. 102-103).

Позивач, вважаючи, що Верховний Суд України протиправно не виплачує заробітну плату, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з положеннями статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;

5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;

6) премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до норм частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України, передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до норм частини першої статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Частиною десятою статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), установлено, що для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом, подаються такі документи: 1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про припинення юридичної особи; 2) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, яким затверджено персональний склад комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора, реєстраційні номери облікових карток платників податків (або відомості про серію та номер паспорта - для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), строк заявлення кредиторами своїх вимог, - у разі відсутності зазначених відомостей у рішенні учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - у рішенні відповідного державного органу, про припинення юридичної особи.

Суд, вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості із заробітної плати, зазначає таке.

Як вбачається з довідки №129/0/21-21 від 14 червня 2021 року, виданої виконуючим обов`язки Голови Верховного суду України ОСОБА_5 , позивач з 05 грудня 2005 року перебуває у трудових відносинах з Верховним судом України.

Зміст довідки Верховного Суду України, яка підписана виконуючим обов`язки Голови Верховного суду України Гуменюком В.І. та заступником бухгалтера Осейковою Н.І., про заробітну плату й інші доходи від 14 червня 2021 року № 85, свідчить про те, що за період з вересня 2018 року по травень 2021 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 1255139,68 грн.

Разом тим, згідно з частиною першою статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частинами третьою та четвертою статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 21 червня 2018 року (запис 0024389), Верховний Суд України () знаходиться у стані припинення.

Головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України станом на час виникнення спірних правовідносин визначено СОЛОВЙОВУ ЛЮБОВ ВОЛОДИМИРІВНУ (Відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи).

Отже, з урахуванням приписів статей 74, 90 КАС України, довідки про роботу та нараховану заробітну плату, якою підтверджено розмір заборгованості позивача, є недопустимими доказами, оскільки відповідно до положень статті 105 Цивільного кодексу України, саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

Тож, суд вважає, що наведені довідки не можуть братись до уваги при вирішенні цього спору.

Суд зауважує, що саме Комісія з припинення ВСУ відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду, при цьому, що розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень комісії.

Отже, покладені позивачем в основу адміністративного позову докази не відповідають вимогам ст. ст. 73-75 КАС України, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати на підставі цих доказів не можуть бути задоволені.

Суд наголошує, що питання про неможливість врахування судом довідок про роботу та нараховану заробітну плату працівників ВСУ, видані за підписом в.о. голови Верховного Суду України, на підтвердження розміру заборгованості вже було предметом дослідження Верховного Суду у подібних правовідносинах, висновки щодо якого викладені у постановах від 13.07.2021 у справі № 640/6432/19, від 08.09.2022 у справі № 640/14780/22 та від 28.04.2023 у справі № 640/6432/19. Висновки, Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Виходячи з викладеного та беручи до уваги достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а її вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною першою статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов задоволенню не підлягає, то підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.