Справа № 160/30303/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 листопада 2023 р.Справа № 160/30303/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Златіна Станіслава Вікторовича

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1 Командира в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про скасування акту службового розслідування , -

УСТАНОВИВ:

Позивач через систему Електронний суду подав позов до суду, у якому просить:

1. Визнати акт службового розслідування від 05.08.2023 року незаконним та скасувати його, в частині не пов`язана з захистом Батьківщини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та не пов`язана з участю в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройноії агресії Російської Федерації, на підставі довідки від 21.08.2023 No 15696 та наказів командира військової частини НОМЕР_1 ;

2. Визнати солдата, ОСОБА_3 , таким що загинув під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з захистом Батьківщини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, пов`язаних з участю в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України;

3. Скасувати та визнати незаконним наказ No 15924 від 05.08.2023 року про результати службового розслідування;

4. Стягнути з відповідача всі понесені грошові витрати на юридичну допомогу та інше;

5. Стягнути з відповідача понесені витрати на судовий збір в розмірі 1085 гривень;

6. Визнати дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 незаконними, щодо акту службового розслідування, які своїми діями завдали душевного і фізичного болю, страждань, переживань дружині загиблого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

7. Витребувати у відповідача особову справу (картку військовослужбовця) солдата військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , з усіма наказами, розпорядженнями та іншими документами за весь час несення військової служби;

8. Витребувати у відповідача детальну довідку про нарахування заробітної плати солдата, ОСОБА_3 , в період з 01.09.2022 по 16.03.2023, за весь час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , з вказання і розписом усіх нарахувань грошових надходжень.

Позов подано дружиною загиблого солдата ОСОБА_3 .

Остання не погоджується із висновками службового розслідування, які зафіксовано у акті службового розслідування, на підставі яких прийнято наказ No 15924 від 05.08.2023 року про результати службового розслідування.

Ухвалою суду від 21.11.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійнювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Стосовно позовних вимог: визнати акт службового розслідування від 05.08.2023 року незаконним та скасувати його, в частині не пов`язана з захистом Батьківщини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та не пов`язана з участю в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, на підставі довідки від 21.08.2023 No 15696 та наказів командира військової частини НОМЕР_1 ; визнати дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 незаконними, щодо акту службового розслідування.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та/або його посадовими особами в цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень із виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі Перетяка та Шереметьєв проти України , заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі Меньшакова проти України , заява №377/02).

Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.

Верховний Суд зазначає, що службове розслідуванням - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, правова природа оскаржуваного висновку службового розслідування унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправним і скасування висновку за результатами службового розслідування, у зв`язку із чим ці позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За правилом пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що поняття спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити в ширшому значенні, тобто воно стосується як спорів, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З огляду на те, що висновок службового розслідування, акт службового розслідування та дії стосовно складання акту службового розслідування не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків спір щодо їх оскарження не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 826/13810/16, від 12 грудня 2019 року у справі № 815/3366/16, від 29 листопада 2019 року у справі № 808/965/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 640/9600/20.

Стосовно позовної вимоги: визнати солдата, ОСОБА_3 , таким що загинув під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з захистом Батьківщини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, пов`язаних з участю в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України.

Дана позовна вимога сформульована позивачем як встановлення судом факту загибелі солдата ОСОБА_3 під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з захистом Батьківщини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, пов`язаних з участю в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України.

У постанові від 10.09.2021 у справі №766/20776/17 (провадження №К/9901/10171/19) Верховний Суд вказав на те, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Отже, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на розгляд до адміністративного суду спір, який виник між конкретними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретних публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Суд наголошує, що до юрисдикції адміністративних судів згідно з вимогами ст. 19 КАС України не віднесено розгляд справ щодо встановлення юридичних фактів (визначення юридичних статусів). Більш того, справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, не мають ознак спору взагалі, а тим більше ознак публічно-правового спору.

На підставі п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У свою чергу, до юрисдикції адміністративних судів не віднесено розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки такі справи вирішуються згідно з розділом IV ЦПК України.

Адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) будь-які юридичні факти.

За правилом пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За вказаних обставин суд закриває провадження у справі щодо цієї позовної вимоги.

Дана позовна вимога підсудна місцевому загальному суду в порядку окремого провадження згідно ЦПК України

Щодо позовної вимоги: скасувати та визнати незаконним наказ No 15924 від 05.08.2023 року про результати службового розслідування.

У матеріалах справи міститься копія оскаржуваного наказу, яким наказано:

смерть військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_5 , відповідно до вимог ч.4 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", сталася внаслідок дорожньо-транспортної пригоди під час виконання ним обов`язків військової служби, не пов`язана з захистом Батьківини, Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, та не пов`зана з участю заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації;

начальнику відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 виключити 31 списків частини солдата ОСОБА_5 у зв`язку із смертю, а також підготувати особову справу солдата ОСОБА_6 та направити ї до Синельниківського РТЦК та СІР Дніпропетровської області;

начальнику медичної служби військової частини НОМЕР_1 підготувані та оформити довідку про обставини смерті, солдата ОСОБА_7 а ле р і я ОСОБА_8 ; контроль за виконанням ц о г о наказу покласти на начальника штаб - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 ;

наказ довести до особового складу частини, що його стосується.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки й властивості нормативно-правового та індивідуального актів, суд доходить до висновку, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії.

За таких обставин, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується, тобто безпосередньо осіб, які вказані у зазначеному вище акті.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, з приводу яких прийнято оскаржуваний наказ, то такий наказ не породжує для позивачки права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18 та від 21 серпня 2019 року у справі № 9901/283/19, та від 18.09.2019 року у справі № 9901/284/19.

Окрім того, згідно статт 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" неправомірні рішення, дії (бездіяльність) органів військового управління та командирів (начальників) можуть бути оскаржені військовослужбовцями в порядку, передбаченому законами, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, чинним законодавством України вдова (вдівець) не наділена правом на оскарження у судовому порядку наказів, які стосуються проходження військової служби військовослужбовцем.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим правильно не зазначив, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

За правилом пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За вказаних обставин, суд закриває провадження у справі щодо цієї позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги визнати дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 незаконними, щодо акту службового розслідування, які своїми діями завдали душевного і фізичного болю, страждань, переживань дружині загиблого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно вимог ч.5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки суд закрив провадження стосовно всіх інших заявлених позивачем позовних вимог, то вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 238, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у адміністративній справі позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1 командира в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про скасування акту службового розслідування закрити.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України

Суддя С.В. Златін