Справа № 340/1371/20
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 340/1371/20

адміністративне провадження № К/9901/3318/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С. М.,

суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 (суддя Черниш О. А.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020 (головуючий суддя Дурасова Ю. В., судді: Божко Л. А., Лукманова О. М.) у справі № 340/1371/20 за позовом ОСОБА_1 до Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивачка та/або ОСОБА_1 ) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (далі - відповідач та/або Сільрада), в якому просила суд:

визнати протиправним і скасувати рішення Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області від 26.03.2020 № 766 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у передачі її у власність гр. ОСОБА_1 » (далі - рішення № 766);

зобов`язати Сільраду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :02:001:5773, ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та надання її у власність.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020, у задоволенні позову відмовлено.

28.01.2021 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , надіслана 26.01.2021, в якій скаржник просить скасувати повністю рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 09.02.2021 відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надходило, що не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.09.2017 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою за вх.№ 18024/0/5-17 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства площею 2,00 га із земель запасу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (земельна ділянка загальною площею 28,3587 га, кадастровий номер :02:001:9106).

Також суди встановили, що на час звернення ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області з метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:9106, в межах якої позивачка бажала отримати земельну ділянку у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, була включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу права на неї на земельних торгах згідно із наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 12.06.2017 № 266.

06.06.2018 Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» та рішення Сільради від 12.02.2018 № 118 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», передало за актом-приймання передачі у комунальну власність Сільради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у тому числі земельну ділянку за кадастровим номером :02:001:9106 площею 28,3587 га.

Згідно із інформацією, зазначеною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 20.06.2018 проведена державна реєстрація права комунальної власності на вказану земельну ділянку за відповідачем.

Рішенням відповідача від 05.02.2019 № 353 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу права оренди на них на земельних торгах» включено до переліку земельних ділянок комунальної власності для продажу права оренди на них на земельних торгах земельну ділянку за кадастровим номером :02:001:9106.

Рішенням Сільради від 25.04.2019 № 397 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та про проведення земельних електронних торгів у формі аукціону з продажу права оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:001:9106» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для продажу права оренди терміном на 7 років на земельних торгах у формі аукціону для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 28,3587 га за кадастровим номером :02:001:9106 на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області.

Правомірність прийняття вказаних рішень було перевірено судом, про що свідчить рішення суду від 13.11.2019 у справі № 340/2248/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020.

Водночас, судами попередніх інстанцій установлено, що за відсутності дозволу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на розроблення проекту землеустрою, ОСОБА_1 листом від 19.10.2017 направила на адресу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області заяву, в якій, із покликанням на абзац 3 частини 7 статті 118 ЗК України, повідомила про замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без надання дозволу, оскільки у місячний строк їй не було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою або мотивованої відмови у його наданні.

На замовлення ОСОБА_1 інженер землевпорядник на виконання договору від 11.10.2017 № 250 виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу у власність для ведення особистого селянського господарства за адресою: Кіровоградська область, Добровеличківський район, Тишківська сільська рада, за межами населеного пункту, запроектувавши 14 земельних ділянок площею по 2 га, сформованих шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, площею 28,3587 га, кадастровий номер :02:001:9106.

Розроблений проект погоджено висновком від 09.12.2019 № 945, складеним експертом державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

На підставі погодженого проекту землеустрою в Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку та присвоєно кадастровий номер.

В подальшому, 10.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :02:001:5773, для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та надання її у власність.

Проте, 26.03.2020 Сільрадою прийнято рішення № 766 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у передачі її у власність гр. ОСОБА_1 », що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

ІV. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ

В якості нормативного обґрунтування позивачка покликалась на положення частини 1 статті 116, частини 6, абзацу 3 частини 7, частин 9, 10 статті 118, частин 1, 5, 6, 8 статті 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини 2 статті 50 Закону України «Про землеустрій», пунктів 13, 15-19 Тимчасового порядку взаємодії між територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру на період реалізації пілотного проекту із запровадження принципу екстериторіальності погодження документації із землеустрою територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру під час погодження документації із землеустрою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 № 580 (далі - Тимчасовий порядок № 580), статті 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Позивачка зазначила, що 01.09.2017 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - Головне управління) із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства площею 2,00 га із земель запасу Сільради.

Проте, Головним управлінням у місячний строк з дня реєстрації вищевказану заяву не розглянуто, а саме не надано дозвіл на розроблення проекту або мотивовану відмову у його наданні.

Таку бездіяльність відповідача позивачка розцінила як мовчазну згоду Головного управління на надання їй дозволу на розробку відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства.

У зв`язку із мовчазною згодою відповідача, позивачка замовила розроблення проекту землеустрою та повідомила про це Головне управління заявою від 19.10.2017.

Позивачка стверджує, що проект пройшов державну експертизу землевпорядної документації та отримав висновок державної експертизи землевпорядної документації від 09.12.2019 № 945. Зауваження та пропозиції до нього відсутні, а сам проект позитивно оцінюється та погоджується.

В подальшому, 10.02.2020 позивачка звернулася до Сільради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :02:001:5773, для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та надання її у власність.

Проте, 26.03.2020, відповідачем прийнято рішення № 766 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у передачі її у власність гр. ОСОБА_1 », обґрунтоване відсутністю дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Позивачка стверджує, що при отриманні уповноваженим органом влади чи місцевою самоврядування, погодженого у встановленому законом порядку, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та після отримання позитивного висновку такої експертизи відповідач має лише один вид правомірної поведінки та зобов`язаний прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою і передання земельної ділянки у власність.

Відповідач позов не визнав. Надав відзив, у якому наголосив, що Рішення № 766, є правомірним, оскільки відсутні будь-які порушення прав та інтересів позивача.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не мала законних сподівань та правомірних очікувань на підставі «мовчазної згоди», а саме абзацу 3 частини 7 статті 118 ЗК України, оскільки отримала від Головного управління вмотивовану відповідь від 02.10.2017 № П-18024/0-12677/0/6-17 на подану заяву від 04.09.2017 за № 18024/0/5-17, в якій Головним управлінням відмовлено позивачці у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Сільради так, як запропонована для передачі у власність земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, відповідно до наказу Головного управління від 12.06.2017 № 266 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах».

Також відповідач зазначив, що земельна ділянка на яку претендує позивач, утворилася в результаті поділу земельної ділянки загальною площею 28,3587 га з кадастровим номером :02:001:9106, цільове призначення: 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності для продажу прав на них на земельних торгах згідно із рішенням відповідача від 05.02.2019 № 353.

Відповідач вважає, що на підставі частини 3 статті 136 ЗК України, земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Водночас зазначав, що з 20.06.2018 - дня реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:9106 за відповідачем та по теперішній час, ОСОБА_1 , з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки комунальної власності загальною площею 28,3587 га., кадастровий номер :02:001:9106, цільове призначення: 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, до Сільради не зверталася.

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, з урахуванням відповіді Головного управління від 02.10.2017 № П-18024/0-12767/0/6-17 на подану позивачем заяву від 04.09.2017 за №18024/0/5-17, суди попередніх інстанцій наголосили на відсутності «мовчазної згоди» Головного управління на надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства площею 2,00 га із земель запасу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області.

Разом з цим, зміст норм чинного законодавства, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

За висновками судів попередніх інстанцій, відсутність рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрої дії унеможливлює отримання земельної ділянки.

При прийнятті рішень суди врахували правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а та від 13.02.2020 у справі № 340/2248/19 та зазначили, що позивачем було замовлено проект землеустрою на відведення земельної ділянки у приватну власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності без відповідного дозволу.

Суди попередніх інстанцій акцентували увагу на відсутні доказів звернення позивачки, у встановленому законом порядку, до уповноваженого державного органу та до Сільради, з метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:001:9106 та отримання відповідного дозволу.

За таких обставин, суди дійшли висновку про недотримання позивачем процедури набуття земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 819/654/17 та від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18.

Посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 28.05.2020 у справі № 819/654/17, скаржник акцентує увагу на тому, що спірна земельна ділянка за рахунок якої позивач має намір отримати у власність земельну ділянку, жодного разу на торги не виставлялася. Головним управлінням не приймалося рішення про продаж права оренди зазначеної земельної ділянки, торги не проводилися, матеріали справи таких доказів не містять, проте суди попередніх інстанцій це не врахували.

Скаржник також посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, звертає увагу на те, що захист порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача затвердити проект землеустрою, оскільки його погоджено державним експертом та отримано позитивний висновок обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Наполягає на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки матеріалам проекту землеустрою, наявним погодженням такого проекту та іншим документам, що містяться в матеріалах справи і стосуються предмета спору.

На думку скаржника, Сільрада відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою, помилково керувалася відсутністю дозволу на виготовлення (недотримання процедури мовчазної згоди), оскільки матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано тієї обставини, що протягам місяця Головне управління не розглянуло заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 01.09.2017, адже не надало доказів надіслання і отримання позивачем рішення.

Стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутність рішення відповідача прийнятого у формі наказу.

Із покликанням на положення пункту 1 частини 1 статті 1, частини 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги», статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», скаржник вважає, що розглядаючи заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, Головне управління надавало адміністративну послугу.

Наголошує, що Головне управління Держгеокадастру не дотрималось вимог положень частини 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги», статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», оскільки не надіслало позивачці рішення у належній формі поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку у місячний термін, у зв`язку з чим у позивачки виникло право на укладення договору щодо розробки проекту землеустрою протягом місяця з дня граничного строку розгляду його звернення.

Наголошує на тому, що отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою в силу прямої вказівки приписів закону, у зв`язку з бездіяльністю Головного управління Держгеокадастру, за принципом мовчазної згоди, а відтак відповідач безпідставно відмовив у затвердженні проекту землеустрою.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України та Законом України «Про землеустрій».

У статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 14 Конституції України та статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Так, частинами 1, 2, пункту «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частин 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина1 статті 81 ЗК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Водночас, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина 10 статті 118 ЗК України).

В цьому контексті Верховний Суд звертає увагу на те, що принцип «мовчазної згоди» може бути застосований за наявності таких умов:

1) у місячний строк з дня реєстрації клопотання суб`єктом владних повноважень не було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні;

2) у місячний строк з дня закінчення місячного строку з дня реєстрації клопотання заявником замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та повідомлення суб`єкта владних повноважень про це шляхом направлення письмового повідомлення з доданим до нього договором на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, за наявності вказаних умов, погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без попереднього отримання дозволу на розробку цього проекту має бути прийнятий відповідним суб`єктом владних повноважень для прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 в позові наголошувала, що Головним управлінням у місячний строк з дня реєстрації її заяви від 04.09.2017 заяву не було розглянуто, а саме не надано дозвіл на розроблення проекту або мотивовану відмову у його наданні, що вона розцінила як «мовчазну згоду» Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства площею 2,00 га із земель запасу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області.

Проте, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 12.05.2020, до матеріалів справи надано суду копію відповіді Головного управління від 02.10.2017 №П-18024/0-12767/0/6-17 на подану позивачем заяву від 04.09.2017 за №18024/0/5-17, в якій зазначено, що Головним управлінням відмовлено позивачці у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки запропонована для передачі у власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, згідно наказу Головного управління від 12.06.2017 № 266 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах» (далі - наказ № 266).

За таких обставин, на час звернення позивачки до Головного управління з метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:9106, в межах якої вона бажала отримати земельну ділянку у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, була включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу права на неї на земельних торгах, що підтверджується наказом № 266.

Верховний Суд звертає увагу, що статтями 134- 138 ЗК України глави 21 ЗК України визначено процедуру продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах, яка складається з таких етапів:

1) визначення (добір) організатором земельних ділянок державної чи комунальної власності які або права на які виставляються на земельні торги;

2) підготовка організатором лотів до проведення земельних торгів;

3) підготовка виконавцем проведення земельних торгів;

4) проведення земельних торгів;

5) встановлення результатів торгів;

6) оприлюднення результатів земельних торгів.

Водночас, частиною 3 статті 136 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Отже, положеннями ЗК України прямо передбачено заборону відчуження земельних ділянок, включених до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, до їх завершення.

Включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок державної власності або прав на них для продажу на земельних торгах, свідчить, що ця земельна ділянка до завершення торгів не могла бути відчужена в інший спосіб, у тому числі у порядку безоплатної передачі громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства, а відповідний уповноважений орган був не вправі видавати іншим особам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 815/3059/17, від 02.10.2018 у справі № 806/3708/15.

Підсумовуючи вищенаведене та враховуючи встановлені обставини, а також відповідь Головного управління від 02.10.2017 № П-18024/0-12767/0/6-17 на подану позивачем заяву від 04.09.2017 за № 18024/0/5-17, суди попередніх інстанцій правомірно зазначили про відсутність «мовчазної згоди» Головного управління на надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянською господарства площею 2,00 га із земель запасу Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області.

Доводи касаційної скарги наведеного не спростовують. При цьому, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 819/654/17 як не релевантну до обставин цієї справи.

Так, у справі № 819/654/17 земельна ділянка, на яку претендував позивач, на торги не виставлялася, відповідно Верховний Суд не надавав правову оцінку таким правовідносинам.

Отже, у справі № 819/654/17 постанова прийнята за іншими фактичними обставинами.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, колегія суддів також звертає увагу, що системний аналіз норм чинного законодавства, зокрема, статей 22, 116, 118 ЗК України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

За такого правового регулювання єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений також і у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.01.2020 у справі № 316/979/18, від 27.01.2021 у справі № 560/1334/19, від 01.02.2021 у справі № 560/1282/19, від 16.09.2021 у справі № 260/18/19, від 10.06.2021 у справі № 240/4964/18, від 07.04.2021 у справі № 540/2813/19, від 10.03.2021 у справі № 240/82/19, від 04.03.2021 у справі № П/811/968/18, від 15.06.2021 у справі № 818/1905/17 та від 29.11.2021 у справі № 480/1910/19.

Колегія суддів наголошує, що такий підхід до порядку реалізації особою права на відведення їй у власність земельної ділянки комунальної власності можливо застосувати за умови послідовного дотримання кожного з етапів вирішення цього питання як заявником, так і органом, який уповноважений розпоряджатись такими земельними ділянками.

За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду, прийнятої у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

Так, відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає конкретні послідовні стадії.

Зі змісту наведених вище норм права, слідує, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у виді отримання земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі № 620/1707/21.

Отже, правомірними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що відсутність рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою унеможливлює отримання земельної ділянки.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 замовила проект землеустрою на відведення їй земельної ділянки у приватну власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності без відповідного звернення до відповідача, за відсутності дозволу останнього на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наявну заборону, встановлену частиною 3 статті 136 ЗК України, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо недотримання позивачкою процедури набуття земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації.

Своєю чергою, наведене спростовує доводи скаржника про дотримання ним процедури набуття земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, оскільки у вказаній справі фактичні обставини є відмінними від обставин у цій справі.

Інші ж аргументи касаційної скарги зводяться до необхідності додаткової і повторної перевірки наявних у справі доказів, встановлення нових обставин у справі, проте це виходить за межі, передбачених частиною 2 статті 341 КАС України повноважень касаційного суду, який не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За такого правого регулювання та встановлених обставин, колегія суддів констатує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення цього позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і дотриманні норм процесуального права, а ухвалені ними судові рішення, які оскаржуються, відповідають правозастосовчій практиці Верховного Суду, є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягають.

Наведені ж у касаційній скарзі мотиви таких висновків не спростовують і не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, свідчили про їх незаконність та необґрунтованість.

За змістом статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2020 у справі № 340/1371/20 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С.М. Чиркін

Я.О. Берназюк

В. М. Шарапа