Справа № 200/1873/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року справа №200/1873/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Текут`євої Олени Петрівни на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року (повне судове рішення складено 31 липня 2023 року) у справі № 200/1873/23 (суддя І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що сплачений з 14.04.2014 по 31.12.2014 рік земельний податок на суму 9390,54 грн. за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі положень пункту 38.7 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції від 01 січня 2017 року, отримав статус надміру сплачених грошових зобов`язань та підлягає поверненню. З цих підстав не вчинення контролюючим органом дій, направлених на повернення 9390,54 грн, свідчить про його протиправну бездіяльність.

На підставі вказаного позивач просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Донецькій області (ЄДРПОУ ВП 44070187) з неприйняття рішення зі зменшення суми зобов`язання зі сплати за землю у АІС «Податковий блок» та обліковій картці ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 14.04.2014 по 31.12.2014 на суму 9390,54 грн. та визнати протиправними діями нарахування пені в сумі 3,14 грн.;

зобов`язати Головне управління ДПС у Донецькій області (ЄДРПОУ ВП 44070187) прийняти рішення зі зменшення суми зобов`язання зі сплати за землю у АІС «Податковий блок» та обліковій карти ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 14.04.2014 по 31.12.2014 на суму 9390,54 грн. та скасувати нарахування пені в сумі 3,14 грн.;

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з 14.04.2014 позивача було звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності у зв`язку з набранням чинності:

- Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014, яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей;

- Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014, який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, шляхом встановлена пільги (ст. ст. 6, 7 Закону № 1669-VІІ);

- Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, що був затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р до якого увійшло зокрема місто обласного значення м. Донецьк (Донецька міська рада), де розташовані земельні ділянки, якими Позивач користувався на підставі договорів користування № 7/3804 від 28.03.2012 та № 7/4847 від 06.12.2012;

- Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», що набрав чинності 16.01.2020, де п.п.38.7 п.38 підрозділу 10 розділу XX ПК України, зазначено, що не нараховується та не сплачується у період з 14 квітня 2014 року по 31 грудня року, в якому завершено проведення антитерористичної операції та/або операції Об`єднаних сил (ООС), плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на тимчасово окупованій території та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб.

Натомість, судом першої інстанції винесене рішення взагалі не в межах заявлених вимог, надано позовним вимогам неналежну інтерпретацію, розглянуто справу за неіснуючими доказами у цій справі.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права до спірних правовідносин, не врахував належним чином, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, про що свідчить запис в ЄДР № 0022500 для ведення діяльності за кодом 25.99 «Виробництво інших готових металевих виробів», про що свідчить відповідна виписка.

28.03.2012 на підставі договору користування № 7/3804 Донецька міська рада передала позивачу в користування земельну ділянку площею 0,0350 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 землі за функцією використання: "землі промисловості".

06.12.2012 на підставі договору користування № 7/4847 Донецька міська рада передала позивачу в користування земельну ділянку площею 0,2186 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 землі за функцією використання: "землі промисловості".

22 лютого 2014 року позивачем засобами електронного зв`язку подано податкову декларацію з плати за землю за 2014 рік, в якій зазначено, що річна сума орендної плати, яка підлягає сплаті складає 14 086,38 грн., а місячна сума платежу складає 1173,96 грн.

З інтегрованої картки платника податків АІС "Податковий блок" та облікової картки платника податків позивача вбачається, що позивач сплачував місячну суму платежу за землю 2014 року наступним чином: 20.01.2014, 19.02.2014, 19.03.2014, 18.04.2014, 19.05.2014, 20.06.2014, 21.07.2014 на загальну суму 8217,72 грн. (а.с.19).

Також з такого доказу, наданого позивачем вбачається, що відповідачем застосовані до позивача фінансові санкції нарахування пені за несвоєчасне нарахування виконання податкових обов`язків з несвоєчасної сплати за період з 05.05.2014 по 18.05.2014 у сумі 0,75 грн; з 02.06.2014 по 19.06.2014 у сумі 0,97 грн; з 01.07.2014 по 20.07.2014 у сумі 1,42 грн на загальну суму 3,14.

Листом від 01.12.2020, скерованим до Маріупольського управління ГУ ДФС у Донецькій області, позивач просив скасувати нарахування з орендної плати за 2014 рік керуючись нормами Законів України та ПК України (а.с.29).

Листом Маріупольського управління ГУ ДФС у Донецькій області № 92301/10/05- 99-04-30 від 22.12.2020 позивача повідомлено, що платник податків має право подати уточнену декларацію з плати за землю протягом 1095 днів, що настають за останнім жнем граничного строку подання податкової декларації. Зазначено, що уточнений розрахунок до вищезазначеної податкової декларації платником не надано протягом 1095 днів до Кіровського району м. Донецьк.

Зі змісту такої відповіді вбачається, що питання наявності підстав для скасування нарахування з орендної плати за 2014 рік (питання, яке було поставлено позивачем у листі від 01.12.2020) не вирішувалось.

Апеляційним судом також встановлено, що залишено поза увагою суду першої інстанції факт того, що 10 лютого 2021 року позивачем була подана уточнююча Податкова декларація з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік, де у розділі III «Розрахунок податкового зобов`язання» була визначена річна сума нарахувань за 4 місяці 2014 року у сумі - 4695,84 грн та було самостійно нараховано до зменшення податкове зобов`язання у сумі 9390,54 грн. за 8 місяців 2014 року (а.с.21-23).

10 лютого 2021 року відповідачем була прийнята уточнююча декларація, про що свідчить квитанція № 2 з реєстраційним номером № 9540421 (а.с.24).

До позовної заяви також додано повідомлення (станом на 02.01.2023), зі змісту якого вбачається, що по платнику ОСОБА_1 по податку 50 18010900 в ДПІ 599 виник податковий борг в сумі 7217,06 грн. (а.с.18).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з такого.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, висновував, що у позивача наявні безумовні права на отримання вказаних коштів, які були сплачені за період з 14.04.2014 по 31.12.2014 як земельний податок на суму 9390,54 грн. за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що мають статус надміру сплачених грошових зобов`язань, проте заява позивача не містить визначення напряму перерахування коштів, що, на відміну від форми заяви, є обов`язковим до визначення відповідно до вимог ст. 43 ПК України. Також суд вважає, що за умови не визначення платником податку напряму перерахування коштів, податковий орган не має можливості для належного виконання своїх обов`язків з приводу повернення цих коштів.

Крім цього, суд враховував, що спосіб захисту порушених прав, визначений в позовній заяві (зобов`язати прийняти рішення зі зменшення суми зобов`язання зі сплати за землю) не є ідентичним до тих вимог, що висувалися позивачем в листі від 01.12.2020.

Проте, за фактичних обставин справи та наданих позивачем доказів, колегія суддів вважає такі висновки помилковими.

Підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, - це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 287.3 ст.287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Як передбачено п. 50.1 ст.50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до п.49.8 ст.49 ПК України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу.

Абзацом 1 та 3 п. 42.6 ст. 42 ПК України визначено, що електронний документообіг між платником податків та контролюючим органом здійснюється відповідно до ПК України, законів України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 851) та від 05 жовтня 2017 року № 2155-VІІІ «Про електронні довірчі послуги» зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2155) без укладення відповідного договору.

Пунктом 2 розд. II Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 06.06.2017 № 557 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 01.06.2020 № 261) (далі - Порядок № 557), зокрема, визначено, що автор (платник) створює електронні документи у строки та відповідно до порядку, що визначені законодавством для відповідних документів в електронному та паперовому вигляді, із зазначенням всіх обов`язкових реквізитів та з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису чи печатки, керуючись Порядком № 557.

Відповідно до п. 9 розд. II Порядку № 557 не пізніше наступного робочого дня з моменту формування першої квитанції, якщо інше не встановлено нормативно-правовими актами та Порядком № 557, формується друга квитанція. Друга квитанція є підтвердженням про прийняття (реєстрацію) або повідомленням про неприйняття в контролюючому органі електронного документа.

Указ Президента України від 14.04.2014 №405/2014, яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей

Пунктом 10.1 ст.1 Закону № 1669-VII (в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) визначене поняття, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Пункт 10.2 ст. 6 Закону № 1669-VII, визначає, що під час проведення антитерористичної операції звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Так, ст. 7 Закону № 1669-VII скасовано на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, що був затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р до якого увійшло зокрема місто обласного значення м. Донецьк (Донецька міська рада).

Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України, за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р до якого увійшло зокрема місто обласного значення м. Донецьк (Донецька міська рада).

Законом України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIIІ «Про внесення змін до ПК України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» підрозділ 10 розділу XX ПК України був доповнений, зокрема, підпунктом 38.7 пункту 38, згідно з яким не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, які розташовані на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення та перебувають у власності та/або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, у період з 14 квітня 2014 року до 31 грудня року, в якому завершено антитерористичну операцію.

Абз.5 п.п.38.7 п.38 підр.10 розділу XX ПК встановлено правило про те, що нараховані та сплачені за період проведення антитерористичної операції суми плати за землю відповідно до статей 269-289 цього Кодексу за земельні ділянки, розташовані на тимчасово окупованій території, та/або території проведення антитерористичної операції, не підлягають поверненню на поточний рахунок платника податку, не спрямовуються на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших податків, зборів, не повертаються у готівковій формі за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку. До зазначених сум надміру сплачених грошових зобов`язань не застосовуються строки давності, встановлені статтею 102 цього Кодексу, крім сум надміру сплачених податкових зобов`язань платників податків, які припиняють свою діяльність (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У постановах від 30 листопада 2018 року у справі № 805/3518/15-а, від 17 червня 2021 року у справі № 826/11385/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 812/1016/17 Верховний Суд наголошував, що відповідно до положень Закону № 1669-VII достатньою підставою для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном стосовно конкретних суб`єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції з 14 квітня 2014 року. При цьому стаття 6 Закону № 1669-VII мала пряму дію та не вимагала додаткового вчинення будь-яких дій (наприклад, подачі уточнюючих розрахунків, листування з контролюючими органами, написання заяв) для звільнення від сплати орендної плати за земельні ділянки.

На переконання колегії суддів, обов`язковому вирішенню у цій справі підлягає питання наявності/відсутності обов`язку у позивача подати уточнюючий розрахунок до декларації, яким би було зменшено самостійно задекларовані ним грошові зобов`язання за 2014 рік та подальші дії податкового органу після прийняття уточнюючої декларації.

Позивачем в листі від 01 грудня 2020 року вимагалося скасування нарахування орендної плати за 2014 рік у порядку що передбачений Законом № 1669-VII, яким позивача було звільнено від сплати податку з 14.04.2014 по 31.12.2014 включно за користування землею держаної і комунальної власності.

Слід зазначити, що з огляду на позицію, висловлену ГУ ДПС у листі від 22.12.2020, з не поданням позивачем уточнюючого розрахунку за 2014 рік відповідач пов`язував відсутність відомостей про надмірно сплачені кошти в ІКП і відсутність у ГУ ДПС можливості самостійно коригувати її дані.

Уточненою декларацією від 10.02.2021 позивачем нараховано до зменшення податкового зобов`язання за травень - грудень 2014 року в сумі 9390,54 грн.

Відповідно до квитанції № 2 ГУ ДПС у Донецькій області прийнято пакет 10.02.2021 за реєстраційним номером 9540421 (а.с.24).

Так, відповідно до п.50.1 ст.50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Натомість матеріали справи не містять доказів встановлення податковим органом дефектів податкової звітності позивача, не прийняття уточнюючої декларації у зв`язку із поданням її поза межами 1095 днів та/або зменшення останнім задекларованої суми податкового зобов`язання нарахувань за 2014 рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У матеріалах справи відсутній відзив відповідача на позовну заяву, клопотання про поновлення строку для подання відзиву (копія ухвали місцевого суду про відкриття провадження від 29.05.2023 та позов надіслано на електронну адресу 31.05.2023 та доставлено в особистий кабінет системи «Електронний суд» 29.05.2023), що у відповідності до ч. 6 ст. 162 КАС України дає підстави для вирішення справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Як було зазначено вище, друга квитанція є підтвердженням про прийняття (реєстрацію) або повідомленням про неприйняття в контролюючому органі електронного документа. У разі негативних результатів автоматизованої перевірки у першій квитанції повідомляється про неприйняття електронного документа із зазначенням причин, у такому випадку друга квитанція не формується.

Разом із тим, колегія суддів дійшла про відсутність у позивача в цьому випадку обов`язку подання уточнюючих податкових декларацій з плати за землю (земельного податку та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), оскільки позивач звільнений від плати за землю (земельного податку та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік на підставі приписів Закону № 1669-VII, навіть за умови неподання таким платником уточнюючої декларації з обнулінням попередньо задекларованих показників.

У постановах від 16 липня 2019 року у справі № 805/1684/16-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 812/678/16 у справі № 640/41/20 від 22 лютого 2023 року Верховний Суд також дійшов висновку про наявність підстав для звільнення платника податків від плати за землю на підставі приписів Закону № 1669-VII, навіть за умови неподання таким платником уточнюючої декларації з обнулінням попередньо задекларованих показників.

За такого правового регулювання та наявних доказів, апеляційний суд вважає, що для поновлення порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача зменшити нарахування податкових зобов`язань позивача з орендної плати за земельні ділянки за 2014 рік.

Щодо нарахованої податковим органом пені за період: 01.07.2014-20.07.2014; 02.06.2014-19.06.2014; 05.05.2014-18.05.2014; 31.03.2014-17.04.2014 на суму 3,14 грн.

Зі змісту ІПК по платежу 00 станом на 09.02.2021 вбачається, що така пеня нараховувалась на суми, які були сплачені позивачем у січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні 2014 року на загальну суму 8217,72 грн.

Сальдо розрахунків станом на січень 2015 становить - 7217,06 грн.

Згідно з абзацом 3 пункту 129.4 статті 129 Податкового кодексу України на суми грошового зобов`язання, визначеного підпунктом 129.1.3 пункту 129.1 цієї статті (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), нараховується пеня за кожний календарний день прострочення його сплати, починаючи з 91 календарного дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання, включаючи день погашення, із розрахунку 100 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.

Колегія суддів вважає, що у зв`язку з тим, що позивача в період з 14.04.2014 було звільнено від плати за орендну плату, що розташовані на тимчасово окупованій території, що виключало можливість утворення податкового боргу, у контролюючого органу не було підстав для нарахування пені за невиконання (несвоєчасне) виконання грошових зобов`язань з земельного податку та орендної плати за землю за цей період.

Наведеного вже цілком достатньо для задоволення позовних вимог, тому іншим підставам, в тому числі щодо наявності податкового боргу з орендної плати, наявності підстав для списання такого боргу, та доказам не надається оцінка.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож, статтею 2 КАС України визначено, що метою адміністративного судочинства визначено ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; (пункт 10 частина друга статті 245 КАС України), якщо для цього є підстави.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню.

При цьому апеляційним судом обирається спосіб захисту прав позивача шляхом формулювання резолютивної частини рішення в інший спосіб, ніж просив позивач, тому апеляційна скарга та позов задовольняються частково.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду за те, що вимоги позивача фактично задоволені, хоч і в інший спосіб захисту його прав (корегування прохальної частини), витрати позивача по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача: сплачені за подачу позову в сумі 2147,20 грн, за подання апеляційної скарги в сумі 3220,81 грн, тобто, в загальному розмірі 5367,81 грн.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Текут`євої Олени Петрівни - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1873/23 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Донецькій області по невчиненню дій для проведення коригування даних (показників) інтегрованої картки ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про нарахування грошового зобов`язання з орендної плати за землю в сумі 9390,54 грн. та дії по нарахуванню пені в сумі 3,14 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Донецькій області вчинити дії для проведення коригування даних (показників) інтегрованої картки ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про нарахування грошового зобов`язання з орендної плати за землю в сумі 9390,54 грн. та нарахування пені в сумі 3,14 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області (ЄДРПОУ ВП 44070187) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 5367,81 (п`ять тисяч триста шістдесят сім гривень) 81 копійок.

Повне судове рішення - 21 листопада 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Т. Г. Гаврищук