Справа № 320/6569/22
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року № 320/6569/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Української міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Української міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 №105-к "Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку";

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку Виконавчого комітету Української міської ради.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що у зв`язку із введенням воєнного стану на території України 28.02.2022 року ОСОБА_1 , в запропонований відповідачем спосіб - через мобільний додаток «VIBER», нею подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка, на переконання позивача, була розглянута та погоджена у зв`язку з відсутністю жодних повідомлень від відповідача про залишення такої заяви без розгляду або про відмову у її задоволенні.

Разом з тим, 26.04.2022 року через мобільний додаток «VIBER» відповідачем направлено розпорядження від 26.04.2022 року №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку» на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин).

Представник позивача вважає оскаржуване розпорядження прийнятим з порушенням встановленої Кодексом законів про працю України процедури, якою регламентовано порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки жодних пояснень відповідачем від ОСОБА_1 щодо причин відсутності на роботі не вимагалося, надати такі позивачу не запропоновано, а обираючи вид дисциплінарного стягнення, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду відповідачем не оцінено.

Крім того, представник позивача вважає, що відповідачем також не враховано положень частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено право працівника на відпустку без збереження заробітної плати та без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки», яке реалізовано позивачем шляхом подання заяви 28.02.2022 року.

З огляду на викладене, представник позивача просить суд позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.08.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Пунктом 3 резолютивної частини ухвали витребувано у відповідача: копію особової справи у повному обсязі; копію особової картки державного службовця; докази вручення позивачу трудової книжки; копію розпорядження від 26.04.2022 №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку», докази ознайомлення позивача з цим розпорядженням; копії всіх документів та матеріалів з урахуванням та на підставі яких прийнято оскаржуване розпорядження; довідку про середню заробітну плату за два місяці перед звільненням із зазначенням всіх складових заробітної плати та кількості робочих днів у кожному місяці згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Крім цього, пунктами 3 та 4 резолютивної частини ухвали суду від 01.08.2022 року встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання витребуваних документів та відзиву на позовну заяву.

Згідно з матеріалами справи, про відкриття провадження у справі відповідач проінформований судом шляхом направлення на електронну адресу копії ухвали про відкриття провадження у цій справі, підписану кваліфікованим електронним підписом судді, що підтверджується Довідкою про доставку судового рішення електронною поштою від 19 серпня 2022 року.

Відтак останнім днем на подання відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів є 05 вересня 2022 року.

Разом з тим, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, витребувані судом докази не подав.

Заяви або клопотання відповідача в порядку частини сьомої статті 80, частини другої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) у матеріалах справи відсутні.

Згідно з частиною дев`ятою статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на відсутність у відповідача наміру подати суду відзив на позовну заяву та витребувані судом документи, суд дійшов висновку про процесуальну можливість вирішення справи за наявними матеріалами.

Першочерговим для суду є вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду.

Абзацом 1 частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

З матеріалів справи судом встановлено, що разом із позовною заявою та додатками до неї, направленими представником позивача до суду поштою 21.07.2022 року згідно накладної «Укрпошта Експрес» на конверті, також направлено заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду (далі також - заява).

Заяву обґрунтовано помилковістю визначення юрисдикції спору та первісним зверненням представника позивача з цим позовом до Обухівського районного суду Київської області.

Додатково посилаючись на обставини введення в Україні воєнного стану, представник позивача просить суд визнати поважними вказані в заяві причини пропуску звернення до Київського окружного адміністративного суду із цією позовною заявою, та поновити строк звернення до адміністративного суду.

Вирішуючи заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд дійшов наступних висновків.

Предметом спору у цій справі є протиправність розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку».

Отже, враховуючи те, що представником позивача в обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що про спірне розпорядження позивач дізналася 26.04.2022 року, кінцевим строком звернення до суду із цим позовом є 27.05.2022 року.

Згідно з поштовою накладною, яка міститься на конверті, в якому до Київського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 з додатками, представником позивача останні направлено 21.07.2022 року позаяк строк звернення до суду позивачем пропущено, що визнано його представником.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Враховуючи зазначене, суд враховує наступні обставини.

Так, з долучених представником позивача до заяви додатків, а саме: опису вкладення у цінний лист та поштової накладної «Укрпошта» за №682, судом встановлено, що 25.05.2022 року представником позивача адвокатом Клечановською Ю.І. направлено позовну заяву ОСОБА_1 про поновлення на роботі з додатками на адресу Обухівського районного суду Київської області.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2022 року відкрито провадження у справі №372/1313/22 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Української міської ради про поновлення на роботи.

Разом з тим, в подальшому, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №372/1313/22 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Української міської ради про поновлення на роботі закрито. Роз`яснено позивачці, що вирішення даного спору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №372/1313/22 оприлюднено 18.07.2022 року.

21.07.2022 року представником позивача поштою направлено позовну заяву ОСОБА_1 на адресу Київського окружного адміністративного суду, зареєстровану канцелярією суду 28.07.2022 року.

Враховуючи те, що 18.07.2022 року є днем ознайомлення позивача та його представника із ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №372/1313/22, оскільки інші докази, які б таке твердження спростовували судом не виявлено та відповідачем не надані, та враховуючи, що провадження у справі №372/1313/22 було відкрито, чим породжено обґрунтовані сподівання позивача на вирішення спору в суді загальної юрисдикції, суд дійшов висновку, що вказані обставини свідчать про наявність поважних причини пропуску строку на звернення до Київського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою.

З огляду на встановлене, суд вважає заяву представника позивача обґрунтованою, такою, що підлягає задоволенню, тому пропущений строк звернення до суду підлягає поновленню, а справа - розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно з відомостями копії трудової книжки НОМЕР_1 (пункти 12 та 13), ОСОБА_1 03.10.2020 року присвоєно 14 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах сьомої категорії посаді та 16.02.2021 на підставі Розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 16.02.2021 року №47-к позивача переведено на посаду завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку.

Відповідно до змісту долученої представником позивача до матеріалів справи копії роздруківки скрін-шоту повідомлень чату виконавчого комітету Української міської ради у мобільному додатку «VIBER», 28.02.2022 року позивачем отримано повідомлення про необхідність подання у разі відсутності на робочому місці заяви наступного зразка: «Прошу надати відпустку без збереження заробітної плати з 28.02.2022 року у зв`язку з запровадженням воєнного стану в Україні», яка має бути написана вручну за підписом працівника, фото якої має бути відправлено через додаток «VIBER» за номером .

З копії роздруківки іншого скрін-шоту повідомлень у мобільному додатку «VIBER», яка міститься у матеріалах справи, встановлено, що 28.02.2022 року позивачем направлено фото відповідної заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати з 28.02.2022 у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, написаної власноруч та засвідченої власним підписом ОСОБА_1 .

Розпорядженням виконавчого комітету Української міської ради від 20.04.2022 №93-к «Про організацію трудових відносин з посадовими особами виконавчого комітету Української міської ради, структурних підрозділів Української міської ради» для посадових осіб виконавчого комітету Української міської ради, структурних підрозділів Української міської ради, які в робочий час перебувають за кордоном, крім перебування у відрядженнях та відпустках, оформлених в установленому порядку, зобов`язано відсутність на роботі оформити згідно чинного законодавства.

Як зазначено представником позивача в обґрунтуваннях позову, про вказане розпорядження позивач дізналася через мобільний додаток «VIBER», проте заяву писати не стала, оскільки подала таку 28.02.2022 року, яку вважала задоволеню.

З обґрунтувань позовної заяви встановлено, що 26.04.2022 року позивачем через мобільний додаток «VIBER» отримано повідомлення, а саме Розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №105-к, згідно із змістом копії якого: «Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статті 24 Закону України «Про відпустки», постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2022 року №440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану», розпорядження міського голови від 20 квітня 2022 року №93-к «Про організацію трудових відносин з посадовими особами виконавчого комітету Української міської ради, структурних підрозділів Української міської ради» зобов`язано звільнити 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 , завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку виконавчого комітету Української міської ради. Підстава: доручення міського голови від 26 квітня 2022 року, зареєстроване за №185/4-22».

Листом виконавчого комітету Української міської ради від 17.05.2022 року №1317/1-22 на адвокатський запит представника позивача адвоката Клечановської Юлії про надання інформації та необхідних копій документів, що стосуються ОСОБА_1 , надано копії трудової книжки, розпорядження про призначення на посаду та розпорядження про звільнення позивача.

Також цим листом адвоката проінформовано, що 28.02.2022 року ОСОБА_1 через додаток «VIBER» направлено у відділ управління персоналом виконавчого комітету Української міської ради заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Вищезазначену заяву розглянуто не було у зв`язку з відсутністю попереднього погодження позивачем даного питання з керівництвом. Повідомлено, що 20.04.2022 року у зв`язку з перебуванням посадових осіб за межами України, відділом управління персоналом виконавчого комітету Української міської ради через додаток «VIBER» було повідомлено ОСОБА_1 про наявність розпорядження міського голови №93-к від 20.04.2022 року «Про організацію трудових відносин з посадовими особами виконавчого комітету Української міської ради, структурних підрозділів Української міської ради». Зазначено, що ОСОБА_1 було повідомлено про її звільнення з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку виконавчого комітету Української міської ради через додаток «VIBER» у зв`язку з перебуванням останньої за межами України.

Вважаючи дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади протиправними, позивач звернулась до адміністративного суду з позовною заявою за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України від 07.06.2001 року №2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі також - Закон №2493, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до матеріалів справи, позивач проходила службу у виконавчому комітеті Української міської ради на посаді завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку.

За змістом статті 7 Закону №2493-III на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 20 Закону №2493 передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Предметом спору у цій справі є правомірність та обґрунтованість розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку» на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З матеріалів справи судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у період запровадження на території України воєнного стану.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», встановлено Законом України від 15.03.2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі також - Закон №2136 в редакції від 15.03.2022 року).

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2136 у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 12 Закону №2136 протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Зокрема, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 12.04.2022 року №440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» (далі також - Постанова №440), згідно з пунктом 3 якої, у разі перебування державного службовця або працівника державного органу в робочий час в Україні поза межами робочого місця без рішення керівника державної служби, зазначеного в пункті 1 цієї постанови, або за кордоном, крім перебування у службовому відрядженні, оформленому в установленому порядку, до них може бути застосоване дисциплінарне стягнення відповідно до закону.

В свою чергу, здійснивши аналіз вищевказаного законодавства України, суд зауважує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми Кодексу законів про працю України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця, яким передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку прогулу саме «без поважних причин».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представником позивача зазначено, що перебуваючи за межами України у зв`язку з веденням на території України воєнного стану, ОСОБА_1 направила відповідачу через мобільний додаток «VIBER» заяву про відпустку без збереження заробітної плати, яку, як вважала позивач, розглянуто та погоджено відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі також - Закон №504-96 в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до частини третьої статті 29 КЗпП України ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що через мобільний додаток «VIBER» у чаті «Виконавчий комітет» 28.02.2022 року виконавчим комітетом Української міської ради запропоновано працівникам, які відсутні на робочому місці: подати заяву про відпустку без збереження заробітної плати з 28.02.2022 року у зв`язку з запровадженням воєнного стану в Україні; зауважено на необхідності направлення фото такої заяви, написаної власноруч за власним підписом; направлення цієї заяви через додаток «VIBER» за номером .

Зокрема, суд враховує ту обставину, що вказане повідомлення не містило обов`язку працівникам вказати термін такої відпустки.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем через мобільний додаток «VIBER» направлено фото заяви від 28.02.2022 року про відпустку без збереження заробітної плати з 28 лютого 2022 року у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні.

В свою чергу, згідно із змістом листа відповідача від 17.05.2022 року №1317/1-22 у відповідь на адвокатський запит адвоката позивача, судом встановлено, що заяву позивача від 28.02.2022 року виконавчим комітетом Української міської ради розглянуто не було у зв`язку з відсутністю попереднього погодження позивачкою даного питання з керівництвом.

Таким чином, відповідачем не заперечується факт подання позивачем та отримання виконавчим комітетом Української міської ради заяви ОСОБА_1 від 28.02.2022 року про надання останній відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні.

Суд зауважує, що статтею 26 КЗпП України регламентовано, що відпустка без збереження заробітної плати надається працівнику за згодою сторін, заява подається лише за ініціативою працівника та може бути не погоджена роботодавцем.

Разом з тим, наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати або рішення роботодавця, яким відмолено у погодженні заяви, має бути доведено до працівника в обраний ними спосіб комунікації.

Так, відповідно до пункту 11 глави 10 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції від 18.06.2015 року №1000/5, з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обов`язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення.

Проте, судом встановлено відсутність жодних доказів, що позивача повідомлено про розгляд чи залишення без розгляду заяви, поданою ОСОБА_1 від 28.02.2022 року.

Отже, враховуючи, що спірні правовідносини виникли між сторонами в період введення на території України воєнного стану, на переконання суду, якщо відповідачем прийнято рішення запропонувати працівникам, які не знаходяться на роботі у зв`язку із веденням на території України воєнного стану, подати альтернативним способом зв`язку (через мобільний додаток «VIBER») заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, твердження відповідача у листі на адвокатський запит від 17.05.2022 року щодо залишення без розгляду заяви позивача оскільки відсутнє погодження керівництва є безпідставним, та таким, що порушує принцип належного урядування та законних сподівань працівника ОСОБА_1 , яка скористалася правом на подання такої заяви.

З матеріалів справи судом встановлено та підтверджується позивачем, що інших заяв, зокрема, на виконання розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 20.04.2022 року №93-к «Про організацію трудових відносин з посадовими особами виконавчого комітету Української міської ради», ОСОБА_1 не подавалося.

Таким чином, суд вважає, що у позивача виникло обґрунтоване переконання у розгляді заяви від 28.02.2022 року та її задоволенні, оскільки у запропонованому роботодавцем зразку заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати строк відпустки не визначено, обов`язку його самостійного визначення працівником зразок заяви не містить, та після направлення відповідачу заяви від 28.02.2022 року позивач не отримувала заробітну плату за період березень - квітень 2022 року, що підтверджено відповідачем у листі - відповіді на адвокатський запит від 17.05.2022 року.

В свою чергу, заява ОСОБА_1 про надання їй відпустки без збереження заробітної плати та розпорядження відповідача про звільнення позивачки із займаної посади надсилались сторонами альтернативними засобами зв`язку, обраний відповідачем, а саме через мобільний додаток «VIBER».

Таким чином, відсутні причини, які б заважали відповідачу ознайомити позивача із розпорядчим документом щодо надання їй відпустки або про відмову у її наданні або про залишення заяви без розгляду через вказаний мобільний додаток.

Отже, заява ОСОБА_1 від 28.02.2022 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, поданої в порядку частини першої статті 26 Закону №504/96 протиправно не взята до уваги відповідачем, та заяві протиправно не надано жодної правової оцінки у розпорядженні міського голови про застосування дисциплінарного стягнення до позивача.

Враховуючи встановлені обставини, перевірці судом підлягають дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд враховує, що пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Верховний Суд у постанові від 21.09.2022 року у справі №260/1739/20 зазначив, що прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Верховний Суд у постанові від 03.11.2020 року у справі №291/1130/19 зауважив, що необхідною підставою для звільнення працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є відсутність на роботі працівника без поважних причин. При цьому, поважність причин виключають вину працівника щодо відсутності на роботі. Крім того, самого по собі виявлення відсутності працівника на роботі недостатньо. Такий факт має бути зафіксовано, зокрема, актом про відсутність працівника на роботі, який необхідно оформити безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі, або ж на наступний робочий день, який слідує за днем прогулу.

Суд звертає увагу, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовим законодавством України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі надається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Водночас, матеріали справи не містять, а відповідачем не наведено жодних доводів, підтверджених належними та допустимими доказами, щодо фіксування, зокрема, актом про відсутність ОСОБА_1 на роботі, оформленого безпосередньо в дні нез`явлення її на роботі, або ж на наступний робочий день, який слідує за днем прогулу.

Крім того, згідно із статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих останньому для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, доказів одержання пояснень від позивача, як і доказів її відмови у наданні таких пояснень щодо причин відсутності ОСОБА_1 на роботі відповідачем суду не надано.

Також, відповідачем не надано жодних доказів щодо вжиття заходів для з`ясування причини відсутності позивача на робочому місці, зокрема, не надано доказів здійснення телефонних дзвінків з метою встановлення місця знаходження позивача та інформування її про проведення у відношенні неї службового розслідування, в разі якщо таке проводилося, доказів чого суду також не надано.

Таким чином, оскаржуване розпорядження про звільнення ОСОБА_1 прийнято відповідачем з істотним порушенням встановленої процедури застосування дисциплінарного стягнення, без отримання від позивача відповідних письмових пояснень, отже вказане розпорядження суб`єкта владних повноважень не можна вважати таким, що відповідає засадам розсудливості та обґрунтованості.

Відтак, відповідачем не вжито заходів зі встановлення причин відсутності позивача на роботі, що призвело до нез`ясованих поважних причин відсутності працівника на робочому місці та прийняття рішення про звільнення за прогул без поважних причин з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Крім зазначеного, у змісті оскаржуваного розпорядження судом встановлено відсутність відомостей про врахування ступеня тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, врахування яких відповідно до вимог статті 149 КЗпП України є обов`язковим при притягненні особи до дисциплінарної відповідальності та обранні виду стягнення.

Так, під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність.

Підставою застосування дисциплінарного стягнення є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, як-от: КЗпП, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Особливе значення при визначенні діяння працівника як дисциплінарного проступку має наявність у вчиненні цього діяння вини працівника, під якою розуміється певне психічне ставлення особи до своїх протиправних дій і їх шкідливих наслідків. Вина може виступати як умисел чи необережність.

З обґрунтувань позовної заяви висновується, що позивач була відсутня на роботі протягом березня та квітня 2022 року у зв`язку із виїздом за кордон через військову агресію Російської Федерації проти України, що не оцінено відповідачем на предмет відсутності вини позивача та, відповідно, можливості відсутності складу дисциплінарного проступку в цьому випадку. Крім того, 28.02.2022 року позивач вчинила дії щодо оформлення трудових відносин із відповідачем згідно чинного законодавства, проте останній не надав оцінки поданій нею заяви про надання відпустки.

Разом з тим, для прийняття рішення про звільнення працівника із займаної посади за прогул необхідно встановити такі обставини: по-перше, встановити факт відсутності працівника на робочому місці протягом трьох годин або протягом цілого робочого дня; по-друге, з`ясувати причини такої відсутності та обґрунтовано вважати їх неповажними; по-третє, систематичність вчинення даного проступку, тобто повторно протягом року.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №817/253/17.

Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що при визначенні міри дисциплінарного стягнення, виконавчим комітетом Української міської ради не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого проступку позивачем і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Оцінюючи, чи відповідало застосоване до позивача дисциплінарне стягнення критеріям обґрунтованості та пропорційності, суд зазначає про те, що такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу та повинен застосовуватись у виняткових випадках і за вчинення особливих дисциплінарних проступків.

Водночас відповідач, усупереч вказаному, належним чином не обґрунтував необхідність застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення та неможливість застосування іншого, крім звільнення, виду дисциплінарного стягнення, при тому, що остання за час перебування на посаді не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, відповідач, встановивши факт відсутності позивача на робочому місці, не з`ясував поважності причин вчинення даного проступку, оцінки ступеня тяжкості в призмі причин відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 не надав, з огляду на що у суду відсутні підстави вважати дії відповідача в частині застосування дисциплінарного стягнення вчиненими у порядку та у спосіб, встановленими законом.

Крім зазначеного, суд бере до уваги, що наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено форму табелю обліку використання робочого часу, згідно з яким умовне позначення «прогул» має бути відмічене кодом «ПР», а неявка з нез`ясованих причин - «НЗ».

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу робітників та службовців за березень-квітень 2022 року стосовно позивача за вказані періоди проставлені відмітки з кодом «НЗ».

З урахуванням викладеного, матеріалами справи підтверджено, що табель обліку робочого часу робітників та службовців за березень-квітень 2022 року не містить відміток щодо відсутності позивача на роботі саме через прогул.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення законодавства України, суд дійшов висновку про протиправність розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №106-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку» та його скасування.

Щодо поновлення позивача на посаді, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 21 та частиною першою статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, позаяк встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Така правова позиція є усталеною у судовій практиці. Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформульовано правову позицію, з якою погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 року у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 року у справі №820/10744/15, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до змісту частини другої статті 40 та частини першої статті 235 КЗпП України передбачено можливість поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, яку він займав, та в органі, з якого його звільнено.

З огляду на скасування судом протиправного розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку», позивач підлягає поновленню на посаді завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку виконавчого комітету Української міської ради з 27.04.2022 року (наступним днем після звільнення).

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, правове регулювання спірних відносин та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Оскільки позивачем не надано доказів понесення ним інших судових витрат, а відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження виконавчого комітету Української міської ради від 26.04.2022 року №105-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку».

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку виконавчого комітету Української міської ради з 27 квітня 2022 року.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору торгівлі управління економічного розвитку виконавчого комітету Української міської ради з 27 квітня 2022 року рішення суду звернути до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Балаклицький А. І.