Справа № 600/4179/23-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Чернівці Справа № 600/4179/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови йому в зарахуванні до спеціального медичного стажу (вислуги років), відповідно до пункту е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, часу проходження строкової військової служби в період з 05.05.1982 по 17.05.1984;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови йому у призначенні та виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати йому період проходження строкової військової служби з 05.05.1982 по 17.05.1984 в час роботи на посаді медсестри кардіологічного відділення Чернівецької міської лікарні № 3 до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити і виплатити йому грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти пенсій станом на день її призначення.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідачем при розрахунку пільгового стажу безпідставно не враховано період його служби в Збройних Силах України та неправомірно відмовлено у виплаті грошової допомоги.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 26.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач) у відзиві на позовну заяву зазначило, що підстав для зарахування до спеціального стажу періоду проходження позивачем строкової військової служби немає, оскільки відсутнє підтвердження факту роботи/служби на медичній посаді безпосередньо в закладах охорони здоров`я, зайнятість в яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

На думку відповідача, період військової служби на посаді фельдшера можливо зарахувати до спеціального стажу за умови підтвердження факту несення служби на медичній посаді безпосередньо в закладах охорони здоров`я, зайнятість в яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.10.2023 залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у відзиві на позовну заяву зазначило, що за результатами розгляду заяви позивача, розглянутої за принципом екстериторіальності, 26.04.2023 управлінням прийнято рішення за №36 про відмову у проведенні перерахунку пенсії відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Другий відповідач вважає, що вказане рішення є правомірним та вмотивованим, оскільки станом на день досягнення позивачем пенсійного війку 13.12.2022 він не мав 35 років стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е-ж ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Враховуючи вказане, другий відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Позивачу 14.12.2022 призначено пенсію за віком згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з урахуванням страхового стажу тривалістю 46 років 7 місяців 17 днів (стаж враховано по 28.02.2023).

24.04.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою та доданими до неї документами, в якій просив призначити йому грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, як працівнику охорони здоров`я, що працював на спеціальних посадах понад 35 років, з урахуванням періоду строкової військової служби з 05.05.1982 по 17.05.1984, що підтверджуються довідкою військового комісаріату.

Вказана заява за принципом екстериторіальності спрямована для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

За результатами розгляду заяви позивача, 26.04.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення за №36 про відмову позивачу у проведенні перерахунку пенсії відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування відмови, другий відповідач зазначав, що станом на день досягнення позивачем пенсійного війку 13.12.2022 він не мав 35 років стажу на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е-ж статті 55 закону України Про пенсійне забезпечення, тому права на виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування немає.

Про прийняте рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача листом від 01.05.2023 №2400-1707-8/16598, в якому зазначено про відсутність права на виплату грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки станом на день досягнення пенсійного війку 13.12.2022 не має 35 років стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е-ж ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

У позовній заяві зазначено, що 11.05.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просив зарахувати період строкової військової служби до його спеціального медичного стажу та виплатити одноразову грошову допомогу, передбачену пунктом 7-1 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Наведена обставина не заперечувалася сторонами під час розгляду справи по суті.

За наслідками розгляду заяви позивача, листом від 25.05.2023 №3479-3376/Г-17/8-2400/23 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача, що у зв`язку з відсутністю за наявними документами необхідного страхового стажу на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, правових підстав для призначення одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування немає. Зокрема, зазначено, що спеціальний стаж, який визначає право на призначення одноразової грошової допомоги становить 33 роки 3 місяці 2 дні.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

У статті 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 22 Конституції України, Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону 1058-ІV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідно до ст. 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Згідно п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та механізм виплати цієї допомоги встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 за № 1911 "Про затвердження "Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати" (далі - Порядок № 1191).

Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 за № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Згідно із п. 7 Порядку № 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Відповідно до п. 5 Порядку № 1191 грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік).

Згідно з розділом 2 "Охорона здоров`я" вказаного вище Переліку право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулолаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Приміткою 3 до Переліку передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01.01.1992, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

З огляду на вищевказане, для отримання грошової допомоги, передбаченої п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у розмірі десяти місячних пенсій повинні бути дотримані наступні умови:

1) наявність пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

2) праця на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. п. "е" - "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

3) страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. п. "е" - "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

4) неотримання до звернення за вказаною грошовою допомогою будь-якої пенсії.

Згідно довідки КНП Центральна клінічна лікарня Чернівецької міської ради від 03.03.2023 №139, позивач працював в Чернівецькій міській клінічній лікарні №3 з 12.03.1982 по 15.04.1982 на посаді сестри медичної кардіологічного відділення стаціонару (наказ №15-к від 12.03.1982 року), звільнений в зв`язку з призовом на військову службу (наказ № 21-к від 15.04.1982).

Наведена обставина також підтверджується записами № 1 та № 2 в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .

З 05.05.1982 по 17.05.1984 позивач проходив військову службу в радянській армії як медичний працівник на посаді санітарного інструктора, що підтверджується записами № 3 та № 4 в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 та військовим квитком серії НОМЕР_2 .

Дослідженням довідки Першого відділу Чернівецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.04.2023 №1267 встановлено, що з 05.05.1982 по 17.05.1984 позивач проходив військову службу, як військовослужбовець строкової служби.

Судом встановлено, що за наслідками розгляду заяв позивача, відповідачем та другим відповідачем відмовлено позивачу у призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, оскільки станом на день досягнення пенсійного війку 13.12.2022, він не має 35 років стажу на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е-ж статті 55 закону України Про пенсійне забезпечення. Зокрема, відповідачем не враховано до спеціального страхового стажу період військової служби з 05.05.1982 по 17.05.1984.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 2 ч. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження служби зараховується громадянам до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

Згідно п. 4 Положення "Про порядок обчислення стажу для призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти і охорони здоров`я", затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР № 1397 від 17.12.1959, вчителям, лікарям та іншим працівникам освіти і охорони здоров`я в стаж роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях та на посадах, робота в яких давала право на пенсію за вислугу років, зараховується служба у складі Збройних Сил СРСР, якщо не менше, 2/3 стажу, необхідного для призначення пенсії, приходиться на роботу в установах, організаціях та на посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

До 01.01.1992 питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР "Про державні пенсії", ст. 58 якого визначено, що пенсії за вислугу років, установлені Постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.

На виконання ст. 58 вказаного Закону, постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397 затверджено "Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я" (далі Положення № 1397).

Постановою № 1397, яка діяла на час проходження позивачем військової служби у лавах Радянської армії, передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги і переливання крові, медсанчастини, оздоровчі пункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші).

Пунктом 1 вказаного Положення передбачено, що служба в лавах Збройних Сил СРСР зараховується до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на призначення пенсій за вислугу років лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я.

Таким чином, період строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо особа на момент призову на строкову військову служби працювала за професією, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Період військової служби в армії СРСР до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту е статті 55 закону України Про пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права при вирішенні питання зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту е статті 55 закону України Про пенсійне забезпечення, періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР, була викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №577/2537/17, від 18.06.2020 у справі № 676/3013/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, враховуючи наведені вище висновки та правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що спірний період проходження позивачем військової служби з 05.05.1982 по 17.05.1984 підлягає включенню до страхового стажу, тому правові підстави для виключення цього періоду із спеціального стажу відсутні.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу з 14.12.2022 призначена пенсія за віком, станом на день досягнення пенсійного віку позивач працював у закладах та установах державної та/або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та стаж роботи на таких посадах на момент досягнення пенсійного віку становив понад 35 років.

Позивачу до моменту призначення пенсії за віком, пенсія з інших підстав не призначалась, одноразова грошова допомога не виплачувалась, тому, в силу приписів пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивач має право на грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідач та другий відповідач протиправно відмовили позивачу у зарахуванні до спеціального стажу роботи період служби в Збройних силах СРСР з 05.05.1982 по 17.05.1984.

З урахуванням викладеного, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.04.2023 за №36, а дії відповідача щодо відмови позивачу в зарахуванні до спеціального медичного стажу (вислуги років), відповідно до пункту е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, часу проходження строкової військової служби в період з 05.05.1982 по 17.05.1984, - протиправними.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача зарахувати йому період проходження строкової військової служби з 05.05.1982 по 17.05.1984 в час роботи на посаді медсестри кардіологічного відділення Чернівецької міської лікарні № 3 до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, а також зобов`язання відповідача призначити і виплатити йому грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти пенсій станом на день її призначення, суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийняття оскаржуваного рішення та дій щодо відмови в зарахуванні пільгового стажу позивачу, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, як орган до якого позивачем було подано заяви про виплату грошової допомоги, повторно розглянути заяви позивача, з урахуванням висновків суду.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваних стосувалася лише тих мотивів, які оскаржувалися.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена Сьомим апеляційним адміністративним судом у постановах від 03.08.2023 у справі № 600/210/23-а, від 25.10.2023 у справі № 600/2410/23-а.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 8 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Враховуючи зазначене, суд стягує з відповідача та другого відповідача за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.04.2023 за №36.

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до спеціального медичного стажу (вислуги років), відповідно до пункту е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, часу проходження строкової військової служби в період з 05.05.1982 по 17.05.1984.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 24.04.2023 та від 01.05.2023, з урахуванням висновків суду.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 536,80 грн.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 536,80 грн.

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, );

другий відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (м. Житомир, вул. О. Ольжича, буд. 7, ).

Суддя В.К. Левицький