Справа № 620/12002/23
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року Чернігів Справа № 620/12002/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

представника позивача Бородухи М.М.,

представника відповідача Золотаринець В.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Чернігівської митниці, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про корегування митної вартості від 18.07.2023 №UA102000/2023/00017/2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при розмитненні товару декларантом було подано усі необхідні документи, що передбачені законом, на підтвердження митної вартості транспортного засобу та обрано основний метод визначення митної вартості. Проте відповідач, жодним чином не обгрунтовуючи свої дії, витребував у позивача додаткові документи, не враховуючи, що подані до митного оформлення документи розбіжностей не містили. Незважаючи на протиправні дії відповідача, позивач надав експортну декларацію, а також довідку про транспортні витрати, проте відповідач виніс оскаржуване рішення, визначивши митну вартість товару за резервним методом.

Суд ухвалою від 16.08.2023 призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. В подальшому, суд ухвалою від 05.09.2023 вирішив проводити розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін ат проведенням судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, з наданням додаткових пояснень.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив у задоволенні вимог відмови. Протягом встановленого судом строку подав відзив на позов, в якому наголосив, що у випадку витребування митницею додаткових документів у декларанта виникає обов`язок на вимогу митниці надавати додаткові документи. А наслідком ненадання таких документів є право Відповідача відмовити у визнанні заявленої митної вартості спірного автомобіля. Позивач не підтвердив належними документами заявлену ним митну вартість спірного автомобіля, чим порушив вимоги ч. 1-2 ст. 53 МКУ. Оскільки позивачем не подано належних підтверджуючих документів про вартість транспортного засобу, ввезеного на митну територію України, митниця була змушена здійснити коригування митної вартості імпортованого позивачем транспортного засобу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

12.07.2023 до відділу митного оформлення «Центральний» митного поста «Чернігів» (далі - ВМО «Центральний») уповноваженою позивачем на декларування особою (далі - декларант) до митного оформлення була подана митна декларація (далі - МД) ІМ40ДЕ № 23UA83U4 та задекларовано товар «Легковий автомобіль, що був у користуванні, марка HONDA; модель CR-V, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_1 ; рік виготовлення - 2008; модельний рік - 2008; тип двигуна - бензиновий; потужність двигуна 110кВт; робочий об`єм 1997см3.», відправник - TONU SUKIJAINEN, адреса - Естонія, Harjumaa, Laane-Hariu, padisekula, Padisekeskua 4-2 Registrationcode: 3 Tallin , ESTONIA, отримувач та декларант - ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , вид. 24.01.2018,7410, ідентифікаційний код фізичної особи НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Під час перевірки даної МД посадовою особою митниці було виявлено помилки, допущені декларантом щодо визначення та зазначення в МД країни походження задекларованого товару та невірного застосування преференційного режиму, а також помилки при заповнені граф 25, 26, 31. У зв`язку з чим митним органом було відмовлено позивачу в оформленні митної декларації №23UA83U4 та складено картку відмови №UA102170/2023/000090 від 12.07.2023.

13.07.2023 до ВМО «Центральний» на вищезазначений товар було подано нову МД ІМ40ДЕ №23UA17U6 з врахуванням помилок зазначених в картці відмови.

У графі 22 митної декларації № 23UA17U6 декларантом було заявлено фактурну вартість 700 Євро, на підставі договору б/н від 19.06.2023, який зазначено в графі 44 МД за кодом 0830.

Митну вартість автомобіля було заявлено за основним методом (за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) на рівні 707,20 EUR відповідно до умов поставки CPT PL Chelm.

На підставі ч.1 ст.54 МКУ посадовою особою митниці здійснено перевірку достовірності інформації, що наведена в поданих до митного оформлення документах.

Проведеною перевіркою встановлено:

Відповідно до пп.5.1 п.5 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL кошти за товар мають бути сплачені після підписання контракту. Крім того, до митного оформлення було надано ще один договір продажу від 19.06.2023, згідно якого покупець (ФОП ОСОБА_2 ) зобов`язується прийняти автомобіль та сплатити вартість покупки. Але, серед наданих до митного оформлення документів в порушення п. 4 ч. 2 ст. 53 МКУ відсутні платіжні (або банківські) документи, що підтверджують факт оплати коштів (підтвердження ціни, що фактично сплачена) за оцінюваний транспортний засіб покупцем (чеки, що свідчать про оплату задекларованої суми вартості) та які можна було б ідентифікувати з цією поставкою автомобіля;

Договір продажу від 19.06.2023 не містить печатки покупця. У графі 44 МД від 13.07.2023 №23UA17U6 його вказано під кодом 0380 як рахунок- фактура (інвойс), хоча цей документ являється договором;

Відповідно до пп. 3.1 п. 3 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL продавець продає покупцю товар на умовах CPT - PL Chelm. Жодним пунктом цього контракту та договору продажу від 19.06.2023 не визначено, що включає в себе ціна товару, а саме: витрати на транспортування автомобіля з Естонії до Chelm (Польща), оскільки в МД від 13.07.2023 №23UA17U6 в графі 15 країною відправлення вказано саме Естонію. Подальша поставка автомобіля з Польщі до України здійснюється власним коштом покупця (ФОП ОСОБА_2 ). До митного оформлення надано розрахунок витрат на транспортування автомобіля з Chelm (Польща) до митного переходу Зосим - Устилуг, але понесені витрати на доставку документально непідтверджені: відсутні чеки, які підтвердили б вартість пального в Польщі.

Відповідно до пп.2.2 п.2 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL товар продається бувшим у користуванні, має ряд технічних та косметичних дефектів. Під час митного огляду було встановлено, що автомобіль має подряпини лакофарбового покриття, сліди корозії та ржі (акт митного огляду від 12.07.2023 №23UA83U4). Решту суттєвих дефектів та їх ступінь може встановити лише експерт. Крім того, за результатами митного огляду встановлено, що автомобіль має газобалонне обладнання, наявність якого в товаросупровідних документах не вказано. До митного оформлення, також, заявлено не було. Наявність газобалонного обладнання безпосередньо впливає на вартість автомобіля. До митного оформлення також заявлено не було.

Враховуючи розбіжності в документах, які можуть свідчити про викривлення дійсної вартості оцінюваного автомобіля, декларанту було запропоновано надати наступні додаткові документи:

копію митної декларації країни відправлення (для підтвердження його задекларованої вартості та умов поставки);

банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваних товарів (для підтвердження ціни автомобіля, оскільки згідно з контрактом на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL кошти за нього повинні бути сплачені після підписання цього контракту, а згідно з договором продажу від 19.06.2023 після прийняття автомобіля. В такому разі платіжний документ є документом, що підтверджує митну вартість товарів, і подається разом із митною декларацією);

підтверджені документально витрати на транспортування (відсутні чеки, які підтвердили б вартість пального в Польщі, ціна якого вказана декларантом при розрахунку витрат на транспортування); висновки про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями (відповідно до проведеного митного огляду автомобіль має подряпини лакофарбового покриття, сліди корозії та ржі. Крім того, згідно з контрактом на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL автомобіль має ряд технічних та косметичних дефектів, ступінь яких може встановити лише експерт, а у разі їх наявності, визначити вартість відновлювального ремонту).

Декларантом була надана копія експортної декларації Польщі від 22.06.2023 №23PL301010E0840639, розрахунок витрат на транспортування автомобіля від 10.07.2023 року. Решту документів надано не було, у зв`язку з відмовою декларанта, про що повідомлено листами від 14.07.2023, 17.07.2023 та 18.07.2023.

За результатами розгляду додатково наданих документів встановлено, що:

згідно з копією експортної декларації Польщі задекларований автомобіль 2009 року випуску, а не 2008 як вказано в графі 31 МД від 13.07.2023 №23UA17U6. Поставка автомобіля здійснювалася згідно з договором, номер та дата якого не вказані. Відправником зазначено ОСОБА_3 . Умови поставка відсутні. Митну декларацію країни відправлення (Естонія) не надано; вартість пального в Польщі, вказана в розрахунку витрат на транспортування автомобіля від 10.07.2023, документально не підтверджена. Дані з відкритого доступу в інтернет мережі не можуть підтвердити фактичну ціну пального; переклад документів українською мовою декларантом не надано.

У зв`язку з неподанням декларантом документів згідно з переліком, та відповідно до умов, зазначених у ч.2 і 3 ст.53 МКУ, відсутністю платіжних (або банківських) документів, що підтверджують факт оплати коштів за оцінюваний транспортний засіб покупцем, відсутністю документально підтверджених витрат на транспортування, а також приймаючи до уваги митні оформлення подібних транспортних засобів, здійснені в попередній період (згідно з ціновою базою даних ЄАІС Держмитслужби), відповідач відмовив у застосуванні основного методу визначення митної вартості (за ціною договору).

Митну вартість оцінюваного автомобіля було скориговано відповідно до ст.64 МКУ за резервним методом, відповідно до наявної у митного органу цінової інформації ЄАІС Держмитслужби щодо товарів, митне оформлення яких вже здійснено, - МД від 22.05.2023 №23UA41U6. Митну оцінку ТЗ здійснено із застосуванням резервного методу на рівні 2750 EUR.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про таке.

Згідно з ст.49 Митного кодексу України (далі - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ст.54 МК України посадовими особами митниці здійснюється контроль заявленої декларантом митної вартості товарів, оскільки відомості про митну вартість застосовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки (ст.50 МК України).

Такий контроль здійснюється шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч.1 ст.53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Як передбачає ч.2 ст.53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.5 і 6 ст.52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі - продажу); 4) якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Згідно з ч.2 ст.52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Як передбачає п.1 ч.5 ст.54 МК України, митний орган має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості.

Відповідно до статті VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) оцінка ввезеного товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості ввезеного товару, який обкладається митом. Під «дійсною вартістю» розуміється ціна, за якою такий або аналогічний товар продається або пропонується для продажу при нормальній ході торгівлі в умовах вільної конкуренції. Тобто, митний орган, в першу чергу, цікавить кон`юнктура ринку відповідного товару та відповідність оцінюваного товару кон`юнктурі цього ринку. При здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару митний орган повинен впевнитися, що заявлена декларантом митна вартість товару ґрунтується саме на дійсній вартості.

Зазначені положення цілком ґрунтуються на нормі ст.17 Угоди про застосування статті VII ГАТТ, згідно з якою ніщо в цій Угоді не тлумачиться як таке, що обмежує або ставить під сумнів право митних адміністрацій упевнитися в істинності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданих для цілей митного оцінювання.

В своїй діяльності митні органи при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товарів керуються, зокрема, Методичними рекомендаціями щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, що затверджені наказом Держмитслужби від 01.07.2021 №476 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до МК України та Методичних рекомендацій у разі якщо документи, подані до митного оформлення, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, посадова особа митного органу відповідно до ч.3 - 4 ст.53 МК України здійснює запит додаткових документів. У випадках, передбачених ч.6 ст.54 МКУ та ч.1 ст.55 МК України, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, приймає рішення про коригування митної вартості товарів.

Аналіз наведених норм свідчить, що обов`язок доведення митної ціни товару лежить на позивачеві. Митний орган, у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей може витребувати додаткові документи. Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або вони не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому, встановивши вiдсутнiсть достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхiднi для підтвердження того чи іншого показника. У разі ненадання витребуваних документів або недоведеності декларантом в ході проведення консультацій правильності визначення митної вартості, достовірності та належності митний орган уповноважений прийняти рішення про коригування митної вартості.

Наявність обгрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою.

При перевірці судом у разі оскарження декларантом рішення про коригування митної вартості підлягають встановленню обставини та відомості, щодо яких у митного органу виникли сумніви, обґрунтованість причин та підстав витребування додаткових документів, неможливості визначення митної вартості за обраним декларантом методом та поданими і додатково витребуваними документами.

Перевіряючи обставини та відомості, щодо яких у митного органу виникли сумніви, обґрунтованість причин та підстав витребування додаткових документів, неможливості визначення митної вартості за обраним декларантом методом та поданими і додатково витребуваними документами, суд зважає на таке.

Так, порядок оплати за товар, порядок заповнення платіжних документів та розмір перерахованих коштів взагалі не становлять об`єкт контролю митної вартості, бо жодним чином не впливають на розрахунок митної вартості. У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару, у свою чергу умови плати безпосередньо ціни товару не стосуються, у зв`язку із чим відомості про умови оплати товару не повинні братися органом доходів і зборів до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару, суперечності у відомостях щодо умов оплати товару у документах, доданих до митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для і витребування відповідачем додаткових документів у декларанта.

Суд зазначає, що згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.04.2018 у справі №809/322/17 умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку з цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості.

Розбіжності щодо умов оплати товару в документах, доданих до митної декларації на підтвердження митної вартості, не є тими розбіжностями (суперечностями), які є підставою для витребування контролюючим органом додаткових документів, якщо інші документи в сукупності не викликають сумніву в достовірності задекларованої митної вартості.

Таким чином, у випадку оплати за товар готівкою без банківських проводок, позивач позбавлений можливості надати платіжні (або банківські) документи, що підтверджують факт оплати коштів (підтвердження ціни, що фактично сплачена) за оцінюваний транспортний засіб покупцем (чеки, що свідчать про оплату задекларованої суми вартості) та які можна було б ідентифікувати з цією поставкою автомобіля.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду в постанові від 13.02.2018 у справі №803/1112/17 ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.05.2019 у справі №804/16553/14, МК України не визначив вид доказів, якими має підтверджуватися розмір витрат на перевезення товару (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи).

З огляду на наведене, довідка про транспорті витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Таким чином, посилання відповідача у спірному рішенні на те, що відповідно до пп. 5.1 п.5 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL кошти за товар мають бути сплачені після підписання контракту. Крім того, до митного оформлення було надано ще один договір продажу від 19.06.2023, згідно якого покупець (ФОП ОСОБА_2 ) зобов`язується прийняти автомобіль та сплатити вартість покупки. Але, серед наданих до митного оформлення документів в порушення п.4 ч.2 ст.53 МК України відсутні платіжні (або банківські) документи, що підтверджують факт оплати коштів (підтвердження ціни, що фактично сплачена) за оцінюваний транспортний засіб покупцем (чеки, що свідчать про оплату задекларованої суми вартості) та які можна було б ідентифікувати з цією поставкою автомобіля та те, що відповідно до пп.3.1 п.3 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL продавець продає покупцю товар на умовах CPT - PL Chelm. Жодним пунктом цього контракту та договору продажу від 19.06.2023 не визначено, що включає в себе ціна товару, а саме: витрати на транспортування автомобіля з Естонії до Chelm (Польща), оскільки в МД від 13.07.2023 №23UA17U6 в графі 15 країною відправлення вказано саме Естонію. Подальша поставка автомобіля з Польщі до України здійснюється власним коштом покупця (ФОП ОСОБА_2 ). До митного оформлення надано розрахунок витрат на транспортування автомобіля з Chelm (Польща) до митного переходу Зосим - Устилуг, але понесені витрати на доставку документально непідтверджені: відсутні чеки, які підтвердили б вартість пального в Польщі, є протиправними.

Щодо посилань відповідача на те, що договір продажу від 19.06.2023 не містить печатки покупця, останні також є безпідставними, оскільки законодавство не покладає обов`язок на фізичну особу мати будь-які печатки. Щодо того, що у графі 44 МД від 13.07.2023 №23UA17U6 договір від 19.06.2023 вказано під кодом 0380 як рахунок- фактура (інвойс), хоча цей документ являється договором, наведене не дає підстав відповідачу для сумнівів у правильності визначення декларантом митної вартості, а тому на увагу не заслуговує.

Щодо посилання на те, що відповідно до пп.2.2 п.2 контракту на поставку/продаж товару від 19.06.2023 №EE-19-01/PL товар продається бувшим у користуванні, має ряд технічних та косметичних дефектів.

Під час митного огляду було встановлено, що автомобіль має подряпини лакофарбового покриття, сліди корозії та ржі (акт митного огляду від 12.07.2023 №23UA83U4). Решту суттєвих дефектів та їх ступінь може встановити лише експерт. Крім того, за результатами митного огляду встановлено, що автомобіль має газобалонне обладнання, наявність якого в товаросупровідних документах не вказано. До митного оформлення, також, заявлено не було. Наявність газобалонного обладнання безпосередньо впливає на вартість автомобіля. До митного оформлення також заявлено не було.

З цього приводу суд зазначає, що ненадання додаткових документів, у тому числі і висновку про якісні та вартісні характеристики товару, підготовленого спеціалізованою експертною організацією, не впливає на правильність визначення декларантом митної вартості товарів за першим методом, якщо подані документи, відповідно до ч.2 ст.53 МК України, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості товару.

Таким чином, відповідач не навів доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації. Позаяк, позивачем до митного оформлення було надано договір комісії, зовнішньоекономічний контракт від 14.02.2020, свідоцтво про реєстрацію автотранспортного засобу; договір купівлі-продажу, експортну декларацію, декларацію походження, акт огляду транспортного засобу; документ, що підтверджує вартість перевезення.

Суд вважає, що у відповідача була реальна можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого транспортного засобу, оскільки подані документи містять відомості про продавця, його адресу, вартість товару, тощо.

Вказане свідчить про недоведеність відповідачем обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості товару за ціною договору, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено, тобто основні документи містили всі необхідні числові дані, необхідні для визначення вартості, зазначеної в митній декларації.

Тобто, позивачем при здійсненні імпортування товару на митну територію України, а також на вимогу митного органу на підтвердження заявленої ним митної вартості товару за ціною договору було надано повний пакет документів, у відповідності до переліку, закріпленого ч.2 ст.53 МК України.

В силу вимог ч.1 та ч.2 ст.57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями ст.ст.59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (ч.3-ч.4 ст.57 МК України).

В оскаржуваному рішенні зазначено, що митну вартість скориговано відповідно до ст. 64 МКУ за резервним методом, відповідно до наявної у митного органу цінової інформації ЄАІС Держмитслужби щодо товарів, митне оформлення яких вже здійснено, - МД від 22.05.2023 №23UA41U6. Митну оцінку ТЗ здійснено із застосуванням резервного методу на рівні 2750 EUR.

Втім, рішення про коригування митної вартості не може базуватися лише на інформації ЄІАС Держмитслужби, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних МК України не встановлений. Також слід звернути увагу, що в ЄІАС відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню.

Таким чином, формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення, не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості, не є перешкодою у використанні першого методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за першим методом, а посилання у рішенні про коригування митної вартості на реквізити раніше оформленої декларації з вищим рівнем митної вартості не може вважатися належним підтвердженням обґрунтованості сумнівів у правильності визначенні позивачем митної вартості, та як наслідок, не може вважатися належним підтвердженням обґрунтованості коригування митної вартості.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про корегування митної вартості від 18.07.2023 №UA102000/2023/00017/2 є протиправним та підлягає скасуванню, а тому позов слід задовольнити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу судових витрат, суд зазначає про таке.

Так, право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

За змістом ст.134 КАСУ, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, викладений у постанові від 03.10.2019).

У відзиві на позов, відповідач наголошує на відсутності підстав для відшкодування витрат на правову допомогу. В подальшому, відповідачем подано клопотання про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу (а.с.196-203).

Так, відповідно до ч.7 та ч.9 ст.139 КАСУ розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що заява разом з доказами понесення витрат подана позивачем відповідно до ст.139 КАСУ.

Так, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Так, в питанні надання доказів суд звертає увагу на позиції Верховного Суду в постанові від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Також, Верховний Суд у постанові від 05.05.2018 у справі №821/1594/17 наголосив на необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним. Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 (касаційне провадження №К/9901/69188/18) підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем подано:

-угода (договір) про надання правової допомоги від 26.07.2023, укладена з адвокатом Сергієнко Андрієм Миколайовичем; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №315, ордер серії СВ №127869; попередній перелік послуг/робіт адвоката по договору про надання професійної правової допомоги від 26.07.2023, згідно якого адвокат надав наступні послуги (усна консультація з вивченням матеріалів справи 1500 грн, складання позовної заяви 1200 грн/друкований лист), складання додаткових заява, клопотань тощо щодо позовної заяви (за необхідністю) 1200 грн/лист, складання відповіді на відзив відповідача від 3900,00 грн, складання адвокатських запитів (за необхідністю) від 2500,00 грн, участь адвоката у судовому засіданні (за необхідністю) 6000,00 грн/засідання, складання апеляційної скарги від 7000,00 грн, складання відзиву на апеляційну скаргу від 3900,00 грн; акт про виконані роботи (надані послуги) від 16.10.2023, згідно якого адвокатом за договором по наданню правової допомоги від 28.08.2023 ОСОБА_1 у справі №620/12002/23 надані такі послуги (усна консультація з вивченням матеріалів справи 1500,00 грн, складання позовної заяви 15000,00 грн, складання за -1200 грн/лист заяви про розподіл судових витрат, складання клопотання про приєднання документів до матеріалів справи від 16.10.2023), та перелік наданих по договору про надання професійної правової допомоги.

- угода про надання правової допомоги від 15.10.2023, укладена з адвокатом Костюченко П.Ю., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер, попередній розрахунок послуг (робіт) адвоката, згідно якого адвокатом надано послуги у виді складання додаткових заяв, клопотань тощо (за необхідністю) -1200, грн/сторінка, складання адвокатських запитів (за необхідністю) від 2500,00 грн, участь адвоката у судових засіданнях (за необхідністю) 6000,00 грн/засідання, складання апеляційної скарги від 7000,00 грн, складання відзиву на апеляційну скаргу від 3900,00 грн, угода про надання правової допомоги від 25.07.2023;

-довіреність, видану на ім`я ОСОБА_2 .

Суд критично оцінює перелічені вище докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, угода (договір) про надання правової допомоги укладена від 26.07.2023 з адвокатом Сергієнко А.М., в той час, як акт про виконані роботи (надані послуги) від 16.10.2023, складений на підставі договору по наданню правової допомоги від 28.08.2023. Також, позивачем укладено договір про надання правової допомоги від 15.10.2023 з адвокатом Костюченко П.Ю., а попередній розрахунок витрат на правову допомогу складено на підставі угоди про надання правової допомоги від 25.07.2023.

Тобто подані докази, а саме угоди (договори) про надання правової допомоги, попередні розрахунки та акти виконаних робіт, мають розбіжності та не містять ознак пов`язаності один з одним, що дає підстави для обґрунтованого сумніву в реальності понесення позивачем витрат на правову допомогу за угодами, які відсутні в матеріалах справи.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що (угодами) договорами про надання правової допомоги сума витрат на правову допомогу не визначена.

Верховний Суд у постанові у справі №922/3812/19 дійшов висновку, що відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення витрат на правову допомогу (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру такої допомоги.

Крім того, варто звернути увагу, що участь в судових засіданнях приймав представник позивача - Бородуха М.М. В той же час, адвокат Сергієнко Андрій Миколайович та Костюченко П.Ю. участі в судових засіданнях не приймали, інтереси позивача в суді не представляли. З цих підстав варто звернути увагу, що всі процесуальні документи та заяви по суті справи, в тому числі клопотання, про які йдеться в Акті виконаних робіт, подані безпосередньо позивачем або його представником Бородухою М.М.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується фактична участь ОСОБА_4 або Костюченко П.Ю. в представленні інтересів позивача в суді, в тому числі і написанні поданої позовної заяви, наданні консультацій тощо.

Враховуючи викладене, суд вважає, що за відсутності доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу у вигляді підтвердження оплати послуг адвоката, за встановлених обставин наявності розбіжності в поданих документах, що мали б підтверджувати витрати позивача на правову допомогу, останні позаяк спростовують існування дійсної, реальної домовленості сторін щодо обсягу та розміру правової допомоги, позивачем не підтверджено фактичне понесення витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, останній слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Чернігівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Чернігівської митниці про коригування митної вартості від 18.07.2023 №UA102000/2023/000017/2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Чернігівської митниці на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Чернігівська митниця (проспект Перемоги, 6, м.Чернігів, Чернігівська область, 14017, ).

Повний текст рішення суду складено 20.11.2023.

Суддя Л.О. Житняк