Справа № 140/21270/23
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/21270/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Ковальчука В.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного прийняття рішення про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску на суму 22 867,02 грн, визнання протиправним та скасування рішення №3200/03-20-24-06 від 16.03.2023 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання відповідача відкоригувати дані інтегрованої картки платника (ІКП) шляхом виключення боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 18 711,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 16.11.2000 по 24.05.2018 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. ГУ ДПС у Волинській області було винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2019 №Ф-4254-55У, від 04.06.2019 №Ф-4254-55У, від 08.09.2020 №Ф-4254-55У, від 05.10.2020 №Ф-4254-55У. Згідно даних інтегрованої картки платника податку за період з 09.02.2018 по 31.03.2023 у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску (далі ЄСВ) на загальну суму 22 867,02 грн, яка виникла внаслідок щоквартальних нарахувань податковим органом.

Позивач скористався можливістю, визначеною пунктом 9-15 Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI), та подав до ГУ ДПС у Волинській області заяву про списання вказаної заборгованості, за результатами розгляду якої складено акт від 18.09.2020 №12803/ про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності, звітності з ЄСВ, даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах ДПС та висновок №220 від 22.09.2020 про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску, відповідно до яких податковий орган підтвердив можливість списання заборгованості з ЄСВ в сумі 22 867,02 грн. Однак всупереч вимогам Закону №2464-VI та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі Інструкція №449) відповідач прийняв рішення №2241/03-20-13-04-14 про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску 12.08.2021, тобто майже через рік, та лише в сумі 4155,34 грн, оскільки решта суми вже була стягнута з позивача органам державної виконавчої служби в примусовому порядку на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.09.2020 №Ф-4254-55У.

Позивач вважає, що податковий орган грубо порушив строки розгляду для прийняття рішення про списання заборгованості з ЄСВ, внаслідок чого неправомірно стягнув з нього кошти в сумі 22 867,02 грн. Лише списана заборгованість в сумі 4155,34 грн була зарахована ГУ ДПС у Волинській області як переплата, що підтверджується інтегрованою карткою платника податку. Крім того, внаслідок невчасного списання усієї суми заборгованості відповідач також прийняв рішення №3200/03-20-24-06 від 16.03.2023 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким застосував штраф у розмірі 3742,34 грн та нарахував пеню за період з 10.02.2018 до 10.08.2021 у розмірі 19832,38 грн за несвоєчасну сплату ЄСВ.

З врахуванням вищенаведених порушень зі сторони податкового органу просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності дій податкового органу. Заборгованість з ЄСВ нарахована позивачу внаслідок перебування на обліку як фізичної особи-підприємця. Вказує на те, що позивач заяву про списання ЄСВ не подавав та доказів подачі не надав. На момент подання позову згідно ІКП заборгованості зі сплати ЄСВ нема. Списання суми заборгованості у розмірі 22 867,02 грн неможливо було списати, оскільки в ІКС «Податковий блок» не внесено заяву платника на списання заборгованості з ЄСВ.

На момент формування рішення про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску станом на 12.08.2021 списано заборгованість в сумі 4155,34 грн, оскільки частину заборгованості з єдиного внеску стягнуто органами державної виконавчої служби.

Оскільки з січня 2021 року по жовтень 2021 року згідно ІКП позивачем було сплачено 22867,02 грн, 16.03.2023 позивачу було надано рішення №3200/03-20-24-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 23574,74 грн, з них 3742,34 грн штрафу та за період з 10.02.2018 до 10.08.2021 пені в розмірі 19832,38 грн.

Крім того, позивачем не було надано до податкових органів жодних доказів сплати ЄСВ за будь-який період як ним самим, так і роботодавцем.

На підставі вищенаведеного просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповіді на відзив представник позивача вважає відзив необґрунтованим, оскільки наявність заяви позивача про списання ЄСВ підтверджується актом від 18.09.2020 №12803/ про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності, звітності з ЄСВ, даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах ДПС, де зазначено про використання заяви платника про списання суми недоїмки, штрафних санкцій та пені. Причиною несписання заборгованості стало не відсутність заяви платника, а неможливість внесення даної заяви на списання заборгованості з ЄСВ в ІКС «Податковий блок». Звертає увагу на те, що позивач не повинен нести негативні наслідки внаслідок некоректної роботи ІКС «Податковий блок». Наявність вимоги про сплату суми недоїмки, штрафних санкцій і пені не є перешкодою для списання заборгованості. Внаслідок невчасного прийняття рішення про списання заборгованості податковим органом не була відкликана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.09.2020 №Ф-4254-55У, на підставі якої органи державної виконавчої служби стягнули заборгованість з ЄСВ в примусовому порядку. Також всупереч пункту 9-15 Закону №2464-VI відповідач прийняв рішення №3200/03-20-24-06 від 16.03.2023 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. За результатами списання сум єдиного внеску штрафні санкції та пеня також підлягали скасуванню. На підставі наведеного просить позов задовольнити.

У заяві про зміну підстав позову представник позивача додатково звертає увагу на те, що позивач з 2011 року по час виникнення спору перебував у трудових відносинах із Спільним українсько-польським підприємством в формі Товариства з обмеженою відповідальністю Модерн-Експо, де роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що свідчить про протиправність винесених вимог про сплату боргу (недоїмки) та прийняття рішення №3200/03-20-24-06 від 16.03.2023 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

У заяві про стягнення судових витрат представник позивача просить у разі задоволення позову стягнути на користь позивача зокрема витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1200,00 грн.

У запереченні проти задоволенні такої заяви представник відповідача просить відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу повністю, оскільки розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним з ціною позову та складністю справи.

В заяві про уточнення позовних вимог представник позивача вказує на те, що на даний час за позивачем не рахується заборгованості зі сплати ЄСВ, а тому просить зобов`язати ГУ ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 шляхом виключення з неї неправомірних нарахувань заборгованості (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснених: 09.02.2018 за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, 19.04.2018 за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.07.2018 за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.10.2018 за ІІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 21.01.2019 за IV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.04.2019 за І квартал 2019 року в сумі 434,96 грн, всього у загальній сумі 18 711,68 грн.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 16.11.2000 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та 24.05.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за власним рішенням, що підтверджується детальною інформацією про фізичну особу-підприємця.

Як слідує із наданих даних Інтегрованої картки платника по єдиному соціальному внеску, заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 22 867,02 грн виникла внаслідок нарахування податковим органом позивачу єдиного внеску в мінімальному розмірі, встановленому законодавством за 2017-2020 роки.

У зазначений період ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Спільним українсько-польським підприємством в формі Товариства з обмеженою відповідальністю Модерн-Експо, яке сплачувало за позивача страхові внески, в тому числі ЄСВ, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5).

02.08.2019 ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу №Ф-4254-55 про сплату боргу (недоїмки), що виникла станом на 31.01.2019 у сумі 19276,72 грн, відповідно до статті 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на підставі даних інформаційної системи податкових органів.

Також податковим органом було прийнято вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2019 №Ф-4254-55У на суму 21030,90 грн, від 08.09.2020 №Ф-4254-55У на суму 22867,02 грн, від 05.10.2020 №Ф-4254-55 на суму 22867,02 грн.

Як слідує з матеріалів справи, позивач відповідно до пункту 9-15 Закону №2464-VI та подав до ГУ ДПС у Волинській області заяву про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені, нарахованих податковим органом за період з 01 січня 2017 року по 03 червня 2020 року.

За результатами вказаної заяви ГУ ДПС у Волинській області проведена камеральна перевірка даних, задекларованих у податковій звітності, звітності з ЄСВ, даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах ДПС, внаслідок якої складено акт від 18.09.2020 №12803/, яким встановлено, що ОСОБА_1 дотримано умови, передбачені пунктом 9-15 Закону №2464-VI для списання сум недоїмки, а також штрафів та пені, нарахованих на ці суми недоїмки, у зв`язку з чим підлягає списанню заборгованість у сумі 22867,02 грн.

На підставі цього акта ГУ ДПС у Волинській області прийнято висновок №220 від 22.09.2020 про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску, яким встановлено, що недоїмка у сумі 22867,02 грн підлягає списанню.

12 серпня 2021 року заступником начальника ГУ ДПС у Волинській області прийнято рішення №2241/03-20-13-04-14 про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму недоїмки у розмірі 4155,34 грн.

16.03.2023 ГУ ДПС у Волинській області прийняло рішення №3200/03-20-24-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким застосувало до позивача штраф у розмірі 3742,34 грн та нарахувало пеню за період з 10.02.2018 до 10.08.2021 у розмірі 19832,38 грн за несвоєчасну сплату ЄСВ, а в загальному розмірі 23574,72 грн.

Вважаючи протиправними бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного списання боргу та рішення від 16.03.2023 №3200/03-20-24-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №2464-VI від 08.07.2010 (Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

У статті 4 Закону №2464-VI наведений перелік платників єдиного внеску.

Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

3гідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.

У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017) передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 4 статті 8 Закону №2464-VI передбачено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений у статті 9 Закону №2464-VI.

Відповідно до частин 2, 3, 4, 5 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Згідно з абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI (у редакції, яка діяла до 01.01.2018) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з цією ж нормою (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VIII, чинній з 01.01.2018) платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до абзацу 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Частиною 11 статті 9 Закону №2464-VI установлено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як визначено пунктами 5, 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI: мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Місячний розмір мінімальної заробітної плати відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у 2017 році становив 3200 грн., відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у 2018 році - 3723 грн., відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році - 4173 грн, відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у 2020 році 4723 грн.

Враховуючи ставку, визначену частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI у розмірі 22 %, мінімальний страховий внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону (фізичних осіб підприємців), у 2017 році складав 704 грн. (3200 грн. х 22 %) у місяць, у 2018 році - 819,06 грн. (3723 грн. х 22 %) у місяць, у 2019 році - 918,06 грн. (4173 грн. х 22%) у місяць, у 2020 році 1039,06 грн (4723 грн х 22%). Такі платники (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) зобов`язані були сплатити єдиний внесок за 2017 рік не пізніше 10.02.2018, а у 2018 - 2020 роках - щоквартально, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Наказом Міністерства доходів і зборів України №449 від 20.04.2015, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953, затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Інструкція № 449).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 розділу VІ цієї Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідач стверджує, що позивач у 2017-2020 роках належав до кола платників єдиного внеску, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, як фізична особа-підприємець. Всупереч обов`язків платника єдиного внеску, позивач не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за вказаний період в загальній сумі 22867,02 грн, внаслідок чого в облікових даних інформаційної системи податкового органу та в інтегрованій картці платника було відображено недоїмку зі сплати єдиного внеску у вказаній сумі.

Позивач заперечує свій обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску у вказаний період, посилаючись на те, що у спірний період підприємницькою діяльністю він не займався, доходу не отримував та був найманим працівником у Спільному українсько-польському підприємстві в формі Товариства з обмеженою відповідальністю Модерн-Експо, за якого єдиний соціальний внесок сплачував роботодавець, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5).

Суд зазначає, що у розумінні Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

За визначеннями, наведеним у пунктах 3, 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Суд зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою нарахування, проте за будь-яких умов сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. У разі відсутності бази нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати фізичними особами-підприємцями мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Таке застосування норм Закону №2464-VI відповідає позиції, висловленій Верховим Судом у постанові від 04.12.2019 №440/2149/19. У цій постанові сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують) та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як вбачається із наданими позивачем індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5), у 2017-2020 роках роботодавцем позивача як страхувальником за ОСОБА_1 як за застраховану особу нараховувався та сплачувався єдиний внесок, в розмірі, не менше мінімального.

Відтак, суд вважає, що оскільки позивач у вказаний період був найманим працівником та застрахованою особою у розумінні Закону №2464-VI і єдиний внесок за нього в період його працевлаштування щомісяця нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, тому за відсутності доказів здійснення ним підприємницької діяльності з отриманням відповідного доходу від такої діяльності у ці періоди, він не має обов`язку по сплаті єдиного внеску ще і як фізична особа-підприємець у розмірі мінімального страхового внеску.

З врахуванням цього позивач скористався правом можливості списання суми заборгованості з ЄСВ за період з 01 січня 2017 року по 03 червня 2020 року та подав заяву до ГУ ДПС у Волинській області у відповідності до пункту 9-15 Закону №2464-VI.

13 травня 2020 року Верховною радою України прийнято Закон України №592-ІХ Про внесення змін до Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо усунення дискримінації за колом платників» (далі - Закон №592-ІХ).

З пояснювальної записки до проекту Закону №592-ІХ слідує, що його прийняття було обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону №592-ІХ цей Закон набирає чинності з 1 січня 2021 року, крім пункту 5 розділу I цього Закону, що набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Днем опублікування Закону №592-ІХ є 02 червня 2020 року, а тому з 03 червня 2020 року набрав чинності пункт 5 розділу І Закону №592-ІХ, відповідно до положень якого розділ VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Відповідно до пункту 9-15 розділу VІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VІ (в редакції, чинній на дати звернення позивача із заявою про списання) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 3 червня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з 3 червня 2020 року:

а) платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше;

б) платниками, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - до податкового органу за основним місцем обліку заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску зазначеної звітності (якщо відповідна звітність не була подана раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Податковим органом може бути прийнято рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені, за умови якщо за результатами перевірки буде встановлено, що:

1) платник податків отримав дохід (прибуток) протягом періоду з 1 січня 2017 року до 3 червня 2020 року;

2) суми недоїмки, а також штрафи та пеня, нараховані на суми недоїмки, були в повному обсязі самостійно сплачені платником або стягнуті у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі якщо суми недоїмки, а також штрафи та пеня, нараховані на суми недоїмки, були частково самостійно сплачені платником та/або стягнуті у порядку, передбаченому цим Законом, податковий орган приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені у частині, що залишилася несплаченою.

Штрафні санкції до платника єдиного внеску, передбачені пунктом 7 частини одинадцятої статті 25 цього Закону, за наведених умов не застосовуються.

Вимога про сплату суми недоїмки, штрафних санкцій і пені вважається відкликаною у день прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Нараховані та сплачені або стягнуті за зазначений період суми недоїмки, штрафних санкцій і пені відповідно до цього Закону не підлягають поверненню.

Отже, відповідно до цього пункту підлягають списанню за заявою платника несплачені на день набрання чинності Законом №592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платником єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року, включно до дати подання заяви про списання недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання до 1 березня 2021 року.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під час розгляду даної справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду доказів, які б підтверджували відсутність підстав для списання за заявою позивача нарахованих сум недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 22867,02 грн. Твердження представника відповідача у відзиві про те, що позивач заяву про списання ЄСВ не подавав є таким, що не відповідає дійсності, оскільки інформація про таку заяву, як підставу для проведення камеральної перевірки, міститься в акті від 18.09.2020 №12803/ про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності, звітності з ЄСВ, даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах ДПС.

Таким чином, позивачем дотримано всіх вимог, визначених пунктом 9-15 розділу VІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VІ, які необхідні при реалізації права на списання нарахованої заборгованості з ЄСВ, що не спростовано відповідачем під час розгляду справи. Більше того, сума заборгованості зі сплати ЄСВ (недоїмка) в розмірі 22867,02 грн підтверджується актом від 18.09.2020 №12803/ про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності, звітності з ЄСВ, даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах ДПС та висновком №220 від 22.09.2020 про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску, відповідно до яких податковий орган підтвердив можливість списання заборгованості з ЄСВ в сумі 22867,02 грн. Однак всупереч вимогам пункту 9-15 розділу VІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VІ відповідач невчасно (упродовж 15 робочих днів) не прийняв рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені, яке прийняв лише 12.08.2021.

Суд зауважує, що станом на 22.09.2020 (день винесення висновку №220 про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску) заборгованість позивача щодо сплати недоїмки ЄСВ становила 22867,02 грн, яка самостійно платником на сплачена та не стягнута у порядку, передбаченому Законом №2464-VІ.

Внаслідок невчасного прийняття відповідачем рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені сума заборгованості з ЄСВ була стягнута органами державної виконавчої служби на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.09.2020 №Ф-4254-55У, про що було старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Вишневською О.І. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2020 ВП №63669815 та постанову від 25.11.2020 ВП №63669815 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Сума заборгованості була стягнута із заробітної плати позивача упродовж грудня 2020 року вересня 2021 року, що підтверджується копією звіту про здійснені відрахування та виплати від 24.04.2023 №123, складеного Спільним українсько-польським підприємством в формі Товариства з обмеженою відповідальністю Модерн-Експо.

Відповідно до абз. 10 пункту 9-15 VІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2464-VІ вимога про сплату суми недоїмки, штрафних санкцій і пені вважається відкликаною у день прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Із наведеного слідує, що внаслідок несвоєчасного прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.09.2020 №Ф-4254-55У не була відкликана, що призвело до протиправного списання з позивача недоїмки з ЄСВ у примусовому порядку.

Відповідач рішення №2241/03-20-13-04-14 про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску прийняв лише 12.08.2021, однак заборгованість списав на суму 4155,34 грн, оскільки інша частина суми заборгованості була стягнута з позивача органами державної виконавчої служби. Відтак, внаслідок невчасного прийняття рішення про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску, сума заборгованості була списана частково.

У відповідь на запит адвоката ГУ ДПС у Волинській області листом від 08.06.2023 №9182/6/03-20-13-04-06 повідомило, що згідно даних ІКС «Податковий блок» в частині пункту меню «СПИСАННЯ» відповідно до «Тип документу» - рішення про списання заборгованості з ЄСВ №п9-15р. неможливо було провести списання, оскільки в ІКС «Податковий блок» не внесено заяву платника на списання заборгованості з ЄСВ - «Відсутня заява платника».

З цього приводу суд зазначає, що невчасне прийняття рішення про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску виникло внаслідок бездіяльності відповідача щодо невнесення заяви платника на списання заборгованості з ЄСВ до ІКС «Податковий блок». Платник не повинен нести негативні наслідки за результатами некоректної роботи ІКС «Податковий блок» щодо невчасного внесення посадовими особами податкового органу заяви про списання боргу (недоїмки) до ІКС «Податковий блок».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що така бездіяльність ГУ ДПС у Волинській області виразилась у несвоєчасному прийнятті рішення про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску на суму 22 867,02 грн та, як наслідок, протиправного прийняття рішення від 16.03.2023 №3200/03-20-24-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, оскільки у відповідності до пункту 9-15 Закону №2464-VI штрафи та пеня також підлягають списанню.

Щодо позовної вимоги (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про зобов`язання ГУ ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 шляхом виключення з неї неправомірних нарахувань заборгованості (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснених: 09.02.2018 за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, 19.04.2018 за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.07.2018 за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.10.2018 за ІІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 21.01.2019 за IV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн, 19.04.2019 за І квартал 2019 року в сумі 434,96 грн, всього у загальній сумі 18 711,68 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі №816/2042/16, Верховний Суд дійшов висновку, що наявність у платника податків матеріально-правового інтересу в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигід та податкових зобов`язань платника податків, є правомірними, оскільки у випадку, коли неперерахування податку або збору не є наслідком винних дій платника податків, до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред`явлена вимога про повне перерахування податкових платежів.

Відображення податковим органом в інтегрованих картках платника відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань спричиняють правові наслідки саме для платника податку, оскільки від правомірності таких дій фактично залежить фінансовий стан платника податків у розрізі розрахунків із бюджетом, зокрема, щодо наявності та вірного розрахунку заборгованості перед бюджетом з урахуванням періоду її виникнення.

Приймаючи до уваги, що інтегрована картка платника є документом, який знаходиться в оперативному стані і відображає облік нарахованих і сплачених сум платежів до бюджету, то зазначення в цій картці суми податку відображає несплату невчасно списаних податкових зобов`язань у певний період.

Суд враховує те, що позивачу рішенням від 12.08.2021 №2241/03-20-13-04-14 про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску заборгованість списана на суму 4155,34 грн, однак внаслідок несвоєчасного його прийняття залишається не списана заборгованість з ЄСВ на суму 18711,68 грн (22867,02 грн 4155,34 грн), тому з метою належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей про суму боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 22.09.2020 (день винесення висновку №220 про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску) у розмірі 18711,68 грн.

Відтак, позов необхідно задовольнити.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд задовольняє позов повністю, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 2147,20 грн., що підтверджуються платіжною інструкцією від 03.07.2023 №0.0..1.

Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 1200,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Так, з матеріалів справи слідує, що 17.03.2023 між позивачем та Адвокатським бюро Дзюрило Анастасії був укладений договір про надання правової допомоги №17/03/23.

Додатковою угодою №2 до цього договору від 26.05.2023 визначено вартість послуг адвоката (гонорар) у розмірі 1200,000 грн.

Таким чином, розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, отже є визначеним, та не потребує детального опису робіт, визначеного частиною четвертою статті 134 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Разом з тим, актом №39 про надання послуг професійної правничої допомоги від 18.09.2023 визначено, що вартість правничих послуг включають: підготовка та подання адміністративного позову до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску на суму 22 867,02 грн та зобов`язання вчинити дії та про визнання протиправним та скасування рішення №3200/03-20-24-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 16.03.2023 800,00 грн (4 год.); підготовка та подання відповіді на відзив - 400,00 грн (2 год), разом 1200,00 грн. Вартість вказаних послуг також підтверджується квитанцією від 21.09.2023 №0.0..1 про оплату правничих послуг на суму 1200,00 грн.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 1200,00 грн є співмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 3347,20 грн., в тому числі: судовий збір 2147,20 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі - 1200,00 грн.

Керуючись статтями 137, 139, 243, 245, 246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Волинській області щодо несвоєчасного прийняття рішення про списання недоїмки, штрафних санкцій та пені по єдиному внеску на суму 22 867,02 грн (двадцять дві тисячі вісімсот шістдесят сім гривень 02 копійки) щодо ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Волинській області №3200/03-20-24-06 від 16 березня 2023 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей про суму боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 22 вересня 2020 року у розмірі 18711,68 грн (вісімнадцять тисяч сімсот одинадцять гривень 68 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 3347,20 грн (три тисячі триста сорок сім гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Д. Ковальчук