Справа № 360/527/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року справа №360/527/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року (повне судове рішення складено 21 липня 2023 року у м. Дніпро) у справі № 360/527/23 (суддя в І інстанції Борзаниця С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

17 травня 2023 року адвокат Пупинін Олександр Миколайович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - Управління), в якому просив:

- визнати противоправною бездіяльність відповідача щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 23.11.2021 по 22.04.2023;

- зобов`язати Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за шість місяців в сумі 88 241,4 гривень за час затримки повного розрахунку при звільненні з 23.11.2021 по 22.04.2023.

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач з 07.11.2015 по 23.11.2021 проходив службу у відповідача. Відповідно до наказу від 08.11.2021 №411 о/с позивача було звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень інспекторського відділу управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Луганській області за п. 4 ч.1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 23.11.2021.

Однак, остаточний розрахунок при звільнені відповідачем було фактично проведено з позивачем лише 22.04.2023, що підтверджується виписками по картковому рахунку.

22.04.2023 на картковий рахунок позивачу, відповідачем, на звернення позивача від 18.01.2023 про виконання в добровільному порядку рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 травня 2022 року по справі № 360/8108/21, а також на звернення позивача від 20.01.2023 про виконання в добровільному порядку рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 360/8126/21, було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік в кількості 14 днів у сумі 5865,95 гривень та різницю недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення за листопад 2021 року у сумі 16 016,92 гривень, відповідно, загальною сумою 21 882,87 гривень.

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення, становить 490,23 гривень, що підтверджується довідкою про доходи позивача від 08.08.2023 №1068/111/22-2022, оформленої відповідачем.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців за затримку розрахунку при звільненні становить 88241,4 гривень (180 днів * 490,23 гривень).

Остаточний розрахунок відповідачу з позивачем повинно було здійснити в останній робочий день - 23.11.2021, а не 22.04.2023. Таким чином, дії відповідача суперечать вимогам ч.1 статті 116 Кодексу законів про працю України та відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 23.11.2021 по 22.04.2023 включно.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.10.2022 по день фактичного розрахунку -22.04.2023.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, рішення суду першої інстанції обґрунтоване, по-перше, як на думку суду, наявністю вини відповідача щодо затримки розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, а по-друге тим, що на думку суду першої інстанції, відповідно до статті 117 КЗпП України сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується, а не стягується, а тому обов`язок розрахунку такої суми покладається на відповідача, у зв`язку з цим суд не провів розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки та не стягнув її.

Звертає увагу, що позивач з лав Національної поліції був звільнений з 23.11.2021, тобто до вказаних правовідносин необхідно застосовувати редакцію ст. 117 КЗпП України, яка діяла саме на час звільнення позивача.

Зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП 87952206) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Крім наведеного, апелянт просить суд звернути увагу на фактичну відсутність вини відповідача та на саму поведінку позивача щодо реалізації свого права на отримання вищевказаних виплат.

Згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення у справі № 360/8108/21 набрало чинності 07.06.2022, а рішення у справі № 360/8126/21 набрало чинності 17.03.2022.

В свою чергу, позивач до Головного управління із заявою в якій були зазначенні реквізити з метою виконання вищезазначених рішень судів звернувся лише 18 січня 2023 року.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 23.11.2021 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Відповідно до наказу ГУНП в Луганській області №411о/с від 08.11.2021 позивача звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень інспекторського відділу управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування відповідно до п.4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 23.11.2021.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 360/8126/21 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення за листопад 2021 року, обчисленої за повний місяць, а не пропорційно відпрацьованого ОСОБА_1 часу, з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення суду набрало законної сили 17.03.2022.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05.05.2022 по справі 360/8108/21 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік в кількості 14 днів.

Вказане рішення суду набрало законної сили 07.06.2022.

18.01.2023 та 20.01.2023 позивач звернувся до відповідача з заявами про добровільне виконання вказаних рішень суду та зазначив банківські реквізити.

Листами Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Луганській області від 27.01.2023 № 51/111/22/2023 та №52/111/22/2023 повідомлено позивача, що у 2022 році фінансування виплат для виконання судових рішень про стягнення коштів по перерахунку грошового забезпечення здійснювалось за кодами економічної кваліфікації видатків (КЕКВ) 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців». Наказом МФУ від 30.11.2022 № 400 внесено зміни до Інструкції щодо застосування економічної кваліфікації видатків бюджету та Інструкції щодо застосування кваліфікації кредитування бюджету, затверджених наказом МФУ від 12.03.2012 № 333 та визначено, що інші виплати юридичним та фізичним особам згідно з рішенням суду здійснюються за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки». Під час формування Бюджетного розпису для НПУ на 2023 видатки за КЕКВ 2800 для забезпечення виконання судових рішень, що стосуються оплати праці та інших виплат не можуть плануватися, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів є збитками державного бюджету.

26.01.2023 відповідачем листом № 167/111/22/05-2023 направлено до Національної поліції України заявку для виділення коштів для розрахунку з колишніми працівниками поліції за КЕКВ 2800 «Інші видатки» за рішеннями суду.

Платіжною інструкцією від 20.04.2023 № 817 на картковий рахунок позивача було перераховано 5895,43 грн компенсації за дні невикористаної відпустки на виконання рішення суду від 05.05.2022 у справі № 360/8108/21.

Платіжною інструкцією від 21.04.2023 № 818 на картковий рахунок позивача була перерахована одноразова грошова допомога у сумі 16066,92 грн на виконання рішення суду від 14.02.2022 у справі № 360/8126/21.

Зазначені виплати здійснено 22.04.2023.

Вирішуючи позов по суті, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов`язані з проходженням публічної служби в органах внутрішніх справ та звільненням із неї визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 2 та п. 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ, зокрема: Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановами Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» та від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Судами встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 360/8126/21, яким зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення за листопад 2021 року, обчисленої за повний місяць, а не пропорційно відпрацьованого ОСОБА_1 часу, з урахуванням раніше виплачених сум, набрало законної сили 17.03.2022.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05.05.2022 по справі 360/8108/21, яким зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік в кількості 14 днів, набрало законної сили 07.06.2022.

З вимогами про виконання зазначених рішень суду та виплату належним грошових сум позивач звернувся до відповідача 18.01.2023 та 20.01.2023.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що згідно листа № 167/111/22/05-2023 відповідачем лише 26.01.2023 направлено до Національної поліції України заявку для виділення коштів для виконання рішень суду.

Отже, в період з дати набрання судовими рішеннями законної сили - 17.03.2022 та 07.06.2022 та до моменту звернення позивача з заявами щодо їх виконання, відповідачем не надано жодних доказів добровільного виконання зазначених рішень суду чи неможливості їх виконання.

У зв`язку з цим місцевий суд дійшов висновку, що запит для виділення коштів для виконання рішень суду мав місце після звернення позивача, що в свою чергу вказує на бездіяльність відповідача щодо виплати належних позивачу сум, тобто, доводить вину відповідача.

Оскільки стаття 117 КЗпП України передбачає невиплату належних працівникові сум саме з вини роботодавця, від так у відповідача виникла відповідальність, передбачена зазначеною статтею, тобто виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше чим за 6 повних місяці.

Щодо вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток у конкретній сумі.

Відповідно до статті 117 КЗпП України сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується, а не стягується, а тому обов`язок розрахунку такої суми покладається на відповідача, у зв`язку з цим суд не проводить розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки та не стягує її.

Проте, з такими висновками місцевого суду не в повній мірі може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Так, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками місцевого суду щодо обраного ним способу захисту порушеного права відповідача.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, належним способом захисту прав працівника у випадку вирішення спору на його користь є стягнення визначеного судом як органом, який виносить рішення по суті спору, розміру відшкодування за час затримки.

Це відповідає і численній сталій судовій практиці Верховного Суду, зокрема, в рішеннях, що будуть наведені нижче в цій постанові.

Далі, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення, становить 490,23 гривень, що підтверджується довідкою про доходи позивача від 08.08.2023 №1068/111/22-2022, оформленої відповідачем.

Позивач просив стягнути середній заробіток за шість місяців за затримку розрахунку при звільненні, який становить 88241,4 гривень (180 днів * 490,23 гривень).

В той же час, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, які згідно усталеної судової практики обумовлюють зменшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі апеляційний суд виходить з принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Колегія суддів враховує, що позивач надав банківські реквізити з метою виконання вищезазначених рішень судів лише 18 та 20 січня 2023 року.

В свою чергу, відповідач 26.01.2023 листом № 167/111/22/05-2023 направлено до Національної поліції України заявку для виділення коштів для розрахунку з колишніми працівниками поліції за КЕКВ 2800 «Інші видатки» за рішеннями суду, та фактично сплатив кошти на виконання рішень суду в квітні 2023 року, тобто, без зайвих зволікань.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи розмір заборгованості, дії позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду - зміні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 360/527/23 - змінити, а саме, в резолютивній частині:

- абзац перший після слова «задовольнити» доповнити словом «частково»;

- абзаци другий і третій замінити одним абзацом наступного змісту:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2022 по 22.04.2023 включно в сумі 3000 (три тисячі) гривень».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 360/527/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 21 листопада 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар