Справа № 420/23249/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До суду з адміністративним позовом звернулася ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі ГУ ДПС), в якому просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32873-51 від 17.02.2021 року з єдиного внеску у розмірі 37788,78 грн.

Ухвалою суду від 11.09.2023 позов залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 27.09.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивачка у позові зазначила, що 18.11.2015 року, маючи у той період прізвище ОСОБА_2 , зареєструвалась як фізична особа-підприємець (далі ФОП), проте через 2 місяця зрозуміла, що не буде займатися підприємницькою діяльністю та звернулась до податкової інспекції, де їй пояснили, що для закриття її як ФОП ніяких дій вчиняти не потрібно.

В кінці червня 2023 року у зв`язку із заблокуванням її картки від державного виконавця дізналась про податковий борг з несплати єдиного соціального внеску.

Малиновський відділ ДВС у м.Одесі на запит її адвоката надав, зокрема, копію вимоги ГУ ДПС про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32878-51У від 17.02.2023 року про сплату заборгованості у розмірі 37788,74 грн з єдиного внеску.

Позивачка вважає вказану вимогу протиправною, оскільки не отримувала дохід як ФОП та її належним чином не повідомили про те, що вона ще зареєстрована як ФОП і про недоїмку дізналась самостійно через 7 років.

Позивач вказує, що відповідно до ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 ПКУ. Пунктом 42.2 ст.42 ПКУ встановлено, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відповідач не направив вимогу, у зв`язку з чим не було додержано вимог її узгодження, а тому просила задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивачка як ФОП була зареєстрована 18.11.2015 та знаходиться на обліку Малиновська ДПІ ГУ ДПС. Станом на час подання відзиву на позов до ЄДРЮО, ФОП та ГФ запис про припинення підприємницької діяльності не внесено. Згідно даних ІКС Податковий блок в інтегрованій картці платника податку ФОП ОСОБА_3 обліковується заборгованість на суму 37788,74 грн. Крім того, позивачем не надано декларацій до податкових органів щодо суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності та звітів про суми нарахованого єдиного внеску. Представник навів правові норми ПКУ, Закону № 2464-VI та зазначив, що позивачка як ФОП зобов`язана сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. ГУ ДПС направило їй вимогу у зв`язку з несплатою ЄСВ та боргом.

Позивачка має борг зі сплати ЄСВ, якій не сплачений.

ГУ ДПС діяло у відповідності до вимог законодавства, підстави для задоволення возову відсутні.

23.10.2023 року представником відповідача на виконання ухвали суду від 27.09.2023 року до суду надано податкову вимогу та докази відправлення вимоги ОСОБА_1 поштове повернення (а саме конверт, довідку про причини повернення, рекомендоване повідомлення).

Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (а.с.9-10).

Відповідно до витягу з ЄДРЮО, ФОП та ГФ 18.11.2015 року ОСОБА_1 , маючи у той період прізвище ОСОБА_2 , була зареєстрована як ФОП. Позивачка не здійснила заходів щодо внесення в ЄДРЮО, ФОП та ГФ запису реєстрації припинення своєї діяльністю, проте не сплачувала єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

17.02.2021 ГУ ДПС у Одеській області сформувало щодо ОСОБА_4 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32873-51, відповідно до якої станом на 31.01.2021 заборгованість (недоїмка, штраф, пеня) зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн (а.с.28).

Вимога направлена на податкову адресу позивачці, проте згідно з поштовим повідомленням повернута за спливом строку зберігання (а.с.53-55).

У зв`язку з несплатою позивачем вказаної заборгованості ГУ ДПС направлено до Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції вимогу від 17.02.2021 №Ф-32873-51-У для примусового виконання.

Позивачка вважаючи протиправною вказану вимогу від 17.02.2021 №Ф-32873-51-У звернулась до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті учасників справи та надані ними докази суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Спірні правовідносини врегульовані нормами ПКУ та Законом України № 2464-VI, якій визначає правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 2 цього Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст. 1 Закону №2464-VI).

Приписами пунктів 3, 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення таким поняттям: застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Абзацом 3 ч.8 ст.9 Закону №2464-VI, з 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками ЄСВ є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Базою для нарахування ЄСВ є дохід від підприємницької діяльності. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У зв`язку з викладеним суд не приймає до уваги доводи позивачці, що вона не займалась підприємницькою діяльністю, оскільки це не звільняє її від обов`язку сплати ЄСВ. Також неспроможними є доводи позивачці, що її належним чином не повідомили про те, що вона все ще зареєстрована як ФОП, оскільки питання реєстрації та внесення відомостей в ЄДРЮО,ФОП та ГФ запису про реєстрацію припинення ФОП є обов`язком фізичної особи.

У зв`язку з несплатою позивачкою ЄСВ у неї виник борг по оплаті ЄСВ.

Відповідно до ч.4 ст.25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Пунктом 42.2 ст.42 ПКУ визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з абз.2 сп.42.5 ст.42 ПКУ у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Доводи позивачки, що їй не направлялась вимог про сплату недоїмки спростовані наданими відповідачем доказами, щодо направлення вказаної вимоги за податковою адресою позивачці.

Наявні порушення строків направлення контролюючим органом вимоги на адресу позивача не є підставою для її скасування, оскільки не спростовують правильності нарахування ЄСВ та не є підставою для звільнення від сплати ЄСВ.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,3,6,7,9,12,13, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044; код згідно з ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.