Справа № 200/5851/23
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2023-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року Справа№200/5851/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 40 від 15.09.2023 року, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області по заяві ОСОБА_1 від 07.09.2023 року про призначення пенсії за віком, визнання протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою № 202 періодів 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою №202 періоди з 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, та призначити ОСОБА_1 з 07.09.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07.09.2023 року він через електронний Портал ПФУ звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а також надав клопотання про зменшення пенсійного віку за Списком №1 відповідно до п."а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VІІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року., однак рішенням № 40 від 15.09.2023 року Головне управління ПФУ в Одеській області відмовило йому в призначенні пенсії.

Позивач зазначає, що згідно Рішення про відмову та форми РС-право до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 не зараховано періоди з 10.07.1995 р. по 28.08.1995 р., з 03.07.1996 р. по 28.08.1996 р., з 28.01.1997 р. по 17.02.1997 р. згідно пільгової довідки від 16.08.2023 р. №1/2485, оскільки в довідці не зазначена тарифна ставка, за якою проводилася оплата праці учня, період з 16.09.2010 р. по 17.10.2010 р. згідно пільгової довідки від 20.07.2023 р. №442, оскільки заявник, працюючи 50% і більше на підземних роботах, не набув відповідної кількості спусків за даний період. Позивач зазначає, що до страхового стажу не зараховано період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, та не зараховано до пільгового стажу за спеціальністю період військової служби (навчання на військовій кафедрі). Позивач вважає, що вказані періоді проти не зараховані до пільгового та страхового стажу.

Крім того позивач наголошує, що він має право на призначення пенсії відповідно до п."а" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VІІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року.

З огляду на зазначені обставини позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач не погодившись з доводами позивача надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 07.09.2023 року звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Рішенням №40 від 15.09.2023 прийнятим за принципом «екстериторіальності» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недостатністю пільгового стажу підземних та гірничих робіт у відповідності до ст. 114 Закону №1058, а у випадку призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 не досягненням 50-річного віку. За доданими до заяви про призначення пенсії документами до страхового стажу позивача зараховано всі періоди, які в сукупності (з урахуванням додаткових років) становлять 51 рік 06 місяців. Пільговий стаж Позивача становить - 23 роки 10 місяців 06 днів: в тому числі робота за Списком №1 - 02 роки 02 місяці 20 днів; роботи підземні, професії за постановою №202 21 рік 03 місяці 23 дні; роботи підземні, провідні професії 00 років 03 місяці 12 днів; навчання за фахом 11 днів. До пільгового стажу позивачу не зараховано: періоди з 10.07.1995 р. по 28.08.1995 р., з 03.07.1996 р. по 28.08.1996 р., з 28.01.1997 р. по 17.02.1997 р. згідно пільгової довідки від 16.08.2023 р. №1/2485, оскільки в довідці не зазначена тарифна ставка, за якою проводилася оплата праці учню; період з 16.09.2010 р. по 17.10.2010 р. згідно пільгової довідки від 20.07.2023 р. №442, оскільки заявник, працюючи 50% і більше на підземних роботах, не набув відповідної кількості спусків за даний період.

Крім того, згідно пп. 1 п. 2 ст. 114 розділу XIV ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пільгова пенсія призначається чоловікам після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на роботах, зайнятих повний робочий день із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників. Працівникам, які не мають зазначеного стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, але мають не менше половини стажу на вказаних роботах, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, чоловікам на 1 рік за кожний рік такої роботи. Відповідач зазначає, що управлінням всебічно і повно з`ясовані всі фактичні обставини справи, після досягнення позивачем 50 років він матиме право на пенсію за віком на пільгових умовах, а саме 11.12.2026 року. Відсутність підтвердження пільгового стажу належними доказами не породжує для останнього виникнення права на пенсію за віком на пільгових умовах. Відповідно Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які дослідженні в судовому засіданні.

Також відповідач вважає, що суд має критично поставитись до тверджень позивача, що орган ПФУ саме з 01.10.2017 застосовує закон №1058 при призначенні пільгових пенсій, адже останній набрав чинність ще 01.01.2004, тому з цього часу на його умовах вирішуються питання про призначення пенсій за віком, в тому числі і пільгових. Рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, з яким пов`язує позивач виникнення у нього права на звернення до суду у цій справі, не відновлює дію Закону №1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин. У жовтні 2022 позивач досяг лише 45 річного віку, однак в той час Закон №1788 втратив чинність та під час прийняття оскаржуваного рішення Головним управлінням не застосовувався, в свою чергу висновки Конституційного Суду України у рішення від 23.01.2020 стосувались змін внесених законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 до Закону №1788. Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788, який був прийнятий до прийняття Конституції України, передбачав право на пенсійне забезпечення, яке за своєю природою та принципами відрізнялось від гарантованого Основним Законом загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до ст. 4 Основ Законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування пенсійне страхування є одним з видів загальнообов`язкового соціального страхування. Саме на реалізацію положень Конституції України та Основ Законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування 09.07.2003 прийнято Закон №1058, який серед іншого, визначає принципи і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Пунктом 16 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. Також цим пунктом визначено сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», положення якого застосовуються лише в частині визначення права на пенсію на пільгових умовах і за вислугу років. З набранням чинності Закону №2148 з жовтня 2017 підлягають до застосування положення Закону, що вимагають досягнення чоловіками віку 50 років для визначення права на призначення пенсії за віком по Списку №1. Положення ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи Пенсійного фонду не застосовують, а керуються розділом ХІV «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян» Закону №1058 при визначенні права на пільгові пенсії. На думку відповідача позивач помилково вважає, що його заява на призначення пенсії за віком на пільгових умовах повинна бути розглянута у відповідності до норм Закону №213 від 02.03.2015. На сьогоднішній день нормативно-правові акти, в тому числі і положення ст. 114 Закону №1058, на які посилається Головне управління в обґрунтування своєї позиції є чинними, законними, Конституційним Судом України неконституційними не визнавалися, а відтак підлягають застосуванню та дотриманню учасниками пенсійних правовідносин. Повноваження Пенсійного Фонду України в даних правовідносинах є дискреційними та виключною компетенцією Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

З огляду на зазначені обставини відповідач вважає, що управління діяло у межах та у спосіб визначений чинним законодавством, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

З огляду на вищевикладене справа розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що 07.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Також позивач надав клопотання про зменшення пенсійного віку від 07.09.2023 року, відповідно до якого просив призначити пенсію із зменшенням пенсійного віку згідно п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Враховуючи екстериторіальний принцип заява позивача від 07.09.2023 року про призначення пенсії була передана на розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

15.09.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення № 40 про відмову у призначенні пенсії.

Зі змісту рішення встановлено, що вік заявника 46 років 08 місяців, пільговий стаж особи становить 23 роки 10 місяців 06 днів в тому числі робота за Списком № 1 02 роки 02 місяці 20 днів, роботи підземні, професії за постановою № 2020 21 рік 03 місяці 23 дні, роботи підземні, провідні професії 00 років 03 місяці 12 днів, навчання за фахом.

Крім того вказано, що до пільгового стаже не зараховано період з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року згідно пільгової довідки від 16.08.2023 року № 1/2485, оскільки в довідці не зазначено тарифна ставка за якою проводилась оплата праці учню; період з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року згідно пільгової довідки від 20.07.2023 року № 442, оскільки заявник працюючи 50% і більше на підземних роботах, не набув відповідної кількості спусків за даний період.

Позивач не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 40 від 15.09.2023 року про відмову у призначенні пенсії, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд враховує, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 від 05.11.1991 року, відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до ч. 3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років.

За наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок та страхового стажу, встановленого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 1 частини другої цієї статті, за кожний повний рік зазначених робіт пенсійний вік, встановлений абзацом першим статті 26 цього Закону, зменшується на один рік. При цьому пенсійний вік для жінок не може бути нижчим за вік, встановлений абзацом першим пункту 1 частини другої цієї статті.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.7, 1.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал або засобами Порталу Дія днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі або засобами Порталу Дія заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій, якщо інше не передбачено цим Порядком), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З метою забезпечення соціального захисту та належного пенсійного забезпечення працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18.11.2005 № 383 затверджено Порядок застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі Порядок). Цей Порядок регулює застосування Списків під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пунктів «а», «б» статті 13 та статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Під повним робочим днем слід уважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків (п. 2 Порядку № 383).

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637.

Відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 01 серпня 1992 року (який набрав чинності 21 серпня 1992 року) встановлено, що атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно із зазначеним нормативним актами основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до положень Порядку відомості про результати атестації робочих місць заносяться до картки умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.

Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: картка умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 встановлено, що позивач 10.07.1995 року прийнятий на Шахту «Білицька» Добропільського виробничого об`єднання по видобутку вугілля м. Білицьке, Донецька область № 1 на посаду учня гірника підземного з повним робочим днем під землею, 28.08.1995 року звільнений за власним бажанням; 03.07.1996 року прийнятий на Шахту «Білецька» виробничого об`єднання «Добропіллявугілля» на посаду учня гірника очисного забою підземним з повним робочим днем під землею, 28.08.1996 року звільнений за власним бажанням; 28.01.1997 року прийнятий на Шахту «Білицька» Виробничого об`єднання «Добропіллявугілля» на посаду учня гірника очисного забою з повним робочим днем в шахті, 18.02.1997 року переведений гірником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті, 28.02.1997 року звільнений за власним бажанням.

Зі спірного рішення відповідача встановлено, що до пільгового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, оскільки в довідці не зазначена тарифна ставка, за якою проводилась оплата праці учню.

Проте, суд не приймає зазначені доводи відповідача та наголошує, що норми чинного законодавства надають перевагу записам трудової книжки перед іншими документами для визначення пільгового стажу, проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж позивача, при цьому довідка про підтвердження пільгового стажу надається у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці.

З аналізу трудової книжки вбачається, що позивач у спірні періоди працював повний робочий день в шахті на посаді «учнем гірника підземного» та «учнем гірника очисного забою».

Суд зазначає, що вищезазначена професії, за якими позивач працював у спірний період віднесені до Списків № 1 виробництв, цехів, професій і посад на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, які затверджені Постановою СРСР від 22.08.1956 року № 1173, Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10, Постановою Кабінету Міністрів України № 162 від 24.03.1994 року, а також передбачені Постановою Кабінету міністрів України № 202 від від.03.1994 року, якою затверджені Списки робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років.

Суд зазначає, що записи трудової книжки позивача засвідчують, що позивач у період з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року працював повний робочий день у шахті на посадах, які дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 та Постановою № 202.

Враховуючи те, що основним документом, що підтверджує трудовий стаж відповідно до вимог чинного законодавства є трудова книжка, суд приходить висновку, що пільговий характер роботи позивача підтверджується наявними записами у трудовій книжці

Крім того, суд звертає увагу, що вказані записи в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей з посиланням на дати та номери відповідних наказів, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим неточності в уточнюючій довідці не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до стажу.

Крім того, суд наголошує, що Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

При цьому, недоліків в оформленні довідок, на які посилається відповідач, суд зазначає, що вказані недоліки не спростовують факту того, що позивач протягом спірного періоду виконував роботу, яка віднесена до Списку № 1.

Отже, періоди роботи позивача з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року відповідач мав право зарахувати на підставі запис у трудовій книжці позивача.

Таким чином позовні вимоги щодо зарахування до пільгового стажу роботи за Списком № 1 та Постановою № 2020 з повним робочим днем під землею періодів роботи з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року підлягають задоволенню.

Крім того згідно записами у трудової книжці НОМЕР_3 позивача встановлено, що позивач у період з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року працював у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на посаді завідуючого гірничими роботами по виробництву підземним, зайнятим на підземних роботах 50 та більше відсотків робочого часу на рік.

Суд зазначає, що професія, за якою позивач працював у зазначеній період віднесені до Списків № 1 виробництв, цехів, професій і посад на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року.

Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а записами наданої позивачем трудової книжки підтверджено, що позивач виконував підземні роботи 50 та більше відсотків робочого часу в рік, суд приходить висновку, що період роботи з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року повинен бути зарахований до пільгового стажу за Списком № 1 на підставі записів трудової книжки.

Згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 442 від 20.07.2023 року встановлено. що позивач у період з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року виконував на виробництві гірничі роботи, ведення гірничих та інших видів робіт з метою добування вугілля підземним способом за професією завідувач гірничими роботами, що передбачена списком № 1 розділом 1 підрозділом 1 код КП 1.1г, що передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003 року та дає право на призначення пенсії згідно п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до спірного рішення про відмову у призначенні пенсії від 15.09.2023 року не зарахувавши вказаний період вказував на те, що згідно пільгової довідки від 20.07.2023 р. №442, оскільки заявник, працюючи 50% і більше на підземних роботах, не набув відповідної кількості спусків за даний період.

Проте, суд вважає зазначені доводи відповідача безпідставними та наголошує, що позивач у період з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року виконував роботи, які передбачені Списком № 1 розділом 1 підрозділом 1 код КП 1.1г, що передбачена Постановою КМУ № 36 від 16.01.2003 року, отже вказаний період повинен бути зарахований до пільгового стажу за Списком № 1.

При цьому, суд звертає увагу на те, що кількість спусків та час знаходження під землею впливають саме на зарахування періодів роботи до підземного стажу.

Враховуючи те, що позивач у вказаний період працював 50 і більше відсотків робочого часу під землею, вказаний період не може бути зарахований до підземного стажу, оскільки до підземного стажу зараховуються у разі коли особа виконувала роботи в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу, установленого для працівників даного виробництва, професії чи посади, з урахуванням підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, пов`язаних з виконанням своїх трудових обов`язків.

З огляду на зазначене, період роботи позивача з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року повинен бути зарахований до пільгового стажу за Списком № 1.

Отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позивача зарахування до страхового стажу період роботи з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 1058 загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 14 Закону № 1058 визначено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10 статті 11 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.

Пунктами 1, 4 частини 2 статті 6 Закону № 2464 встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 статті 24 цього Закону визначає, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) встановлено, що позивачу у період з 01.08.2016 року по 31.08.2016 року нараховувалась заробітна плата та сплачувались страхові внески.

Відповідно до Форми РС-право встановлено, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року.

Проте, у спірному рішенні відповідач не зазначив, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року.

З огляду на те, що індивідуальними відомостями про застраховану особу підтверджено, що позивачу за період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року нараховувалась заробітна плата та сплачував єдиний соціальний внесок, отже вказаний період повинен бути зарахований до страхового стажу позивача.

Таким чином, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 40 від 15.09.2023 року, прийнято без повного з`ясування усіх обставин справи та дослідження не в повному обсязі документів наданих позивачем при зверненні з заявою про призначення пенсії, у зв`язку з чим рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно зарахування до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою № 202 періоду навчання на військовій кафедрі з 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, суд зазначає наступне.

З позиції позивача, оскільки у спірний період був відсутній нормативно-правовий акт, що регулює порядок зарахування військової служби до стажу роботи за пільговою спеціальністю, то належить застосувати закон, що регулює подібні правовідносини, зокрема, Закон України Про професійну (професійну-технічну) освіту від 10.02.1998 року, стаття 38 якого в первісній редакції визначає, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Суд з такою позицією позивача не погоджується з огляду не наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 6 КАС України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Водночас, відповідно до частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Верховний суд у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 2-375/11 виснував, що аналогія закону та аналогія права розглядаються в загальній теорії права як засоби заповнення прогалин у законодавстві шляхом їх усунення чи подолання. Прогалини у законодавстві ускладнюють регулювання відповідних суспільних відносин через відсутність у законодавчому акті нормативного припису (норми права), що безпосередньо спрямований на їх врегулювання.

Аналогія закону - це поширення в процесі правозастосування на конкретні неврегульовані правом життєві відносини чинності норм права, які регулюють відносини, які є подібними тим, що потребують урегулювання в рамках цієї галузі права за найсуттєвішими ознаками.

Аналогія права - це застосування до конкретних відносин загальних засад і сенсу законодавства у разі відсутності норм права, що регулюють подібні за найсуттєвішими ознаками відносини. Це означає, що юридично справа вирішується на основі принципів права, таких, як справедливість, гуманізм, юридична рівність тощо, що переважно закріплені у відповідних статтях Конституції України або загальних положеннях законодавчих актів.

Якщо суд виявив прогалину у законодавстві в процесі правозастосування, він зобов`язаний використовувати такі оперативні засоби її подолання, як аналогія закону чи аналогія права з метою вирішення конкретної юридичної справи.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові у справі № 640/23179/19 від 11.03.2021 року зазначив, що аналогія закону та аналогія права допускається для застосування адміністративним судом виключно з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та лише у випадку взагалі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 лютого 2018 року у справі №2а-11980/11/2070, за загальним правилом аналогія закону спирається на схожість, подібність відносин, які врегульовані законом і які є предметом розгляду, але не врегульовані законом. Крім зовнішньої подібності, для застосування аналогії також необхідна констатація, що ці випадки є ціннісно рівними. Деякі розбіжності у фактичному складі цих відносин не повинні вплинути на рішення, як несуттєві. Лише спільні ознаки повинні бути визнані як необхідні передумови для висновку за аналогією.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону № 2232-XII в редакції чинній на час навчання позивача на кафедрі військової підготовки, військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки)* з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу є видом військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 2011-XII в редакції чинній на час навчання позивача на кафедрі військової підготовки, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до п. 5 Постанови Верховної Ради України від 06 грудня 1991 року Про порядок введення в дію Закону Про пенсійне забезпечення Міністерству соціального забезпечення України було надано право давати роз`яснення про порядок застосування Закону України Про пенсійне забезпечення, обов`язкові для всіх підприємств, установ і організацій, розташованих на території України.

Згідно п. 2 роз`яснень Міністерства соціального захисту населення України №2 від 26.03.93 Про деякі питання застосування окремих статей Закону України Про пенсійне забезпечення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за №33, час перебування на військовій службі підлягає зарахуванню як до загального стажу, так і стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах, якщо на момент призову на військову службу особа працювала за професією або займала посаду, що передбачає такі пільги.

Згідно довідки Кафедри військової підготовки Національного технічного університету Дніпровська політехніка від 14.08.2023 року № 13/7/44/294 про присвоєння первинного військового звання офіцерського складу запасу, позивач під час навчання у Національній гірничій академії України на кафедрі військової підготовки у період з 01.09.1996 року по 05.06.1998 року пройшов повний курс військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу за військовою спеціальністю.

Проаналізувавши записи трудової книжки позивача суд встановив, що трудову діяльність позивачем розпочато 10.07.1995 року за спеціальністю учень гірника підземного з повним робочим днем в шахті та відповідно працював по 28.08.1995 року, також у період з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року працював за спеціальністю «учня гірника очисного забою».

Ураховуючи викладене, оскільки позивач у період з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року виконував роботи, що давали право на призначення пенсії на пільгових умовах в пільгових розмірах, час перебування на військовій службі в період з 01.09.1996 року по 27.01.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року, з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача на підземних роботах за Списком №1 та Постановою № 202.

При цьому, суд звертає увагу на те, що час навчання позивача на військовій кафедрі з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року який він просить зарахувати до пільгового стажу вже зараховано до пільгового стажу як час роботи на Шахту «Білицька» Виробничого об`єднання «Добропіллявугілля» на посаду учня гірника очисного забою з повним робочим днем в шахті, а отже, не в даному випадку не можливе подвійне зарахування пільгового стажу.

Щодо вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою № 202 періодів 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки, самі по собі дії, результатом яких стало прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення не порушують прав позивача, а скасування спірного рішення є достатнім та належним способом захисту порушеного права позивача.

Стосовно вимоги позивача призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до п."а" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 та Рішення Верховного Суду від 21.04.2021 року у зразковій справі №360/3611/20-а, відповідно до заяви від 12.10.2022 року, суд зазначає, що статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пунктом 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право особи на пенсії незалежно від віку якщо такі особи були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо особи були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

Отже, пенсія зі зниженням пенсійного віку призначається згідно ст. 14 Закону № 1788 та ч. 3 ст. 114 Закону № 1058.

Згідно записів трудової книжки позивача встановлено, що останній був безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, отже має право на пенсію на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку відповідно д положення статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які визначають право на пенсію не залежно від віку.

Щодо доводів позивача стосовно того, що відповідач повинен був керуватися положеннями абзацу другого п. «а» статті 13 Закону № 1788, яка визначає, що працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам, суд вважає, що дані положення доцільно застосовувати у тому випадку коли позивач не має 10 років пільгового стажу як це передбачено абзацом 1 п. «а» ст. 13 Закону № 1788, але має не менше половини пільгового стажу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до п."а" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнято Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження- це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визнавати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

За приписами ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до пільгового стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

В той же час ч. 2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення та нарахування пенсії, суд приходить висновку про зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 07.09.2023 року із зарахуванням позивачу до підземного стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою №202 періоди з 01.09.1996 року по 231.01.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, а також положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в частині визнання протиправним та скасування рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області № 40 від 15.09.2023 року про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 07.09.2023 року із зарахуванням ОСОБА_1 до підземного стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою №202 періоди з 01.09.1996 року по 231.01.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що підставою звернення до суду стало протиправне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а також те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача судового збору в розмірі 536,80 грн.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 40 від 15.09.2023 року, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області по заяві ОСОБА_1 від 07.09.2023 року про призначення пенсії за віком, визнання протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою № 202 періодів 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою №202 періоди з 01.09.1996 року по 17.02.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року, та призначити ОСОБА_1 з 07.09.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області № 40 від 15.09.2023 року про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська область, 65107) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії від 07.09.2023 року із зарахуванням ОСОБА_1 до підземного стажу на підземних роботах за Списком №1 та Постановою №202 періоди з 01.09.1996 року по 231.01.1997 року, з 01.03.1997 року по 14.07.1997 року та з 16.09.1997 року по 05.06.1998 року, з 10.07.1995 року по 28.08.1995 року, з 03.07.1996 року по 28.08.1996 року, з 28.01.1997 року по 17.02.1997 року, до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 16.09.2010 року по 17.10.2010 року та до страхового стажу період з 03.08.2016 року по 21.08.2016 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська область, 65107) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Повний текст рішення буде складено та підписано 22 листопада 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська