Справа № 380/11180/23
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 рокусправа № 380/11180/23
Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої - судді Потабенко В.А.,

секретаря судового засідання Лизак Д.А.,

за участі:

представника позивача Замлинського С.С., згідно договору,

представника відповідача 1 Костюченко Ю.М., згідно наказу,

представника відповідача 2 Страхоцької О.Я., згідно наказу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

до Львівського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Пенсійного фонду України (далі відповідач 1), Фонду соціального страхування України (далі відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України від 11.04.2023 №280-к «Про звільнення у зв`язку з реорганізацією даного фонду та приєднанням до Пенсійного фонду України про звільнення ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка- Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (чи будь-якого іншого відділення даного управління) або на рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України;

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день поновлення на посаду або по день ухвалення судового рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом від 29.03.2019 №69-ос з 01.04.2019 була прийнята (переведена) на посаду головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. На підставі наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України від 11.04.2023 №280-к «Про звільнення ОСОБА_2 (Кам`янка-Бузьке відділення управління ВД ФСС України у Львівській області)» звільнена з посади головного спеціаліста 18.04.2023 у зв`язку з реорганізацією даного фонду та приєднанням до Пенсійного фонду України, та скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Вважає дане звільнення незаконним, оскільки таке проведено з підстав, що не передбачені Кодексу законів про працю України. Важливою умовою при звільнені працівника на підставі є неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу, що передбачене ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Разом з цим, звільнення працівників у зв`язку із скороченням усієї чисельності та усього штату грубо порушує трудові права працівників, передбачені ст. 42 Кодексу законів про працю України, щодо надання переважного права на залишення на роботі працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, наявність інвалідності. Наразі, ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом Пенсійного фонду України, як правонаступниками, визначеними Законом, не вчинено жодних заходів (дій) по продовженню дії трудових договорів з працівниками припиненого Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, як того передбачає законодавство. Так само, ніяких дій по дотриманню трудових прав головою комісій з реорганізації Фонду та головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області не вчинялося. Посилання голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на лист Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03, як на підставу скорочення чисельності штату працівників та обґрунтування неможливості звільнення працівників Управління шляхом переведення до штату правонаступника, не витримує жодної критики, оскільки норми Кодексу законів про працю України мають вищу юридичну силу, а листи міністерств не є нормативно-правовими актами, та мають лише інформаційний та рекомендаційний характер, про що зазначено в цьому ж листі. Також зазначає, що накази установ та організацій мають бути видані на законних підставах. Натомість, наказ від 16.01.2023 № 15-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», підписаний головою комісії з реорганізації, не містить законних підстав для скорочення чисельності та штату працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області. Отже, не існувало жодного рішення Правління Фонду, як то рішення Правління Фонду соціального страхування України чи рішення правління Пенсійного Фонду України про скорочення чисельності їх штату. Адже функція скорочення чисельності штату працівників належить виключно до повноважень Правління, що передбачено Законами (ч. 6 п. 8 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції до 01.01.2023, п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») та, відповідно, аж ніяк не належить до повноважень керівника виконавчої дирекції Фонду директора Фонду, а на момент звільнення - голови комісії з реорганізації. Тобто, голова комісії з реорганізації та голова комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, перевищили свої повноваження, видавши незаконні накази, адже жодного рішення Правління Фонду соціального страхування України щодо скорочення усього штату працівників не приймало. Так само не приймало рішення про скорочення чисельності штату і Правління Пенсійного Фонду. У свою чергу, згідно п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду зобов`язано забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду. Таким чином, рішення про припинення Фонду соціального страхування України реорганізувавши його шляхом приєднання до Пенсійного фонду України не є самостійною законною підставою для скорочення чисельності або штату працівників, як Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області так і усього Фонду соціального страхування України, тому, що правління Фонду не приймало таких рішень. Зазначені у наказі від 16.01.2023 № 15-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» голови комісії з реорганізації Фонду підстави не дають права скорочувати чисельність та штат у повному обсязі, а можуть бути тільки підставою для видання наказу про переведення згідно ст. 32 Кодексу законів про працю України усіх працівників управління виконавчої дирекції Фонду у Львівській області до Пенсійного Фонду України (його територіальних органів) або звільнення працівників управління виконавчої дирекції Фонду у Львівській області, у порядку переведення до Пенсійного Фонду (його територіальних органів), згідно п. 5. ст. 36 Кодексу законів про працю України. Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, відповідачем 1 не дотримано вимог ст. 492 вказаного Кодексу, зокрема, у межах строку попередження про наступне вивільнення (19.01.2023) не запропоновано позивачу усі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві правонаступнику. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Водночас, такої згоди отримано не було. Крім того, позивач зазначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату, тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути заподіяну моральну шкоду.

Ухвалою суду від 29.05.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.06.2023 суд відкрив загальне позовне провадження по справі.

19.06.2023 за вх. № 13409ел від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому проти задоволення вимог ОСОБА_1 . Пенсійний фонд України заперечив. Зазначив, що з 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону. Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. Рішення про припинення ФСС України, прийняте Верховною Радою України, є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», зокрема утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України, установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації, зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620. Згідно із п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136 також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Позивачем до позовної заяви відомості про те, що вона займала виборну посаду профспілкового органу не надано. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на норми трудового законодавства, зокрема, ст. ст. 36, 235 Кодексу законів про працю України. При цьому, слід зазначити, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України «Про державну службу», яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що функція скорочення чисельності штату працівників належить виключно до повноважень правління, що передбачено Законами (ч. 6 п. 8 ст. 7 Закону № 1105, у редакції до 01.01.2023, п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону № 1058), в зв`язку з чим голова комісії з реорганізації та голова комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, перевищили свої повноваження, видавши незаконні накази. Водночас спірні накази було видано 16.01.2023, тобто після набрання чинності Законом №2620 та втрати чинності вказаної позивачем норми. В таких умовах після 01.01.2023, правління ФСС України не мало законних підстав для реалізації повноважень, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону № 1105 у редакції, що діяла до 01.01.2023. Як зазначено вище, Постановою № 1442 установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду на період до завершення їх реорганізації. Зазначене повністю відповідає ч. 4 ст. 105 Цивільного кодексу України. Крім того, посилання позивача на п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) щодо повноважень правління Пенсійного фонду України не ґрунтуються на законодавстві, оскільки зазначена норма не набрала чинності. Відповідно до абз. 6 п. 1 розділу XV «Прикінцеві положення» ст. 61 Закону № 1058 набирає чинності після перетворення Пенсійного фонду України у неприбуткову самоврядну організацію. Відповідно до п. 10 Положення № 280 керівництво діяльністю Пенсійного фонду України здійснює правління Пенсійного фонду України, чисельність і персональний склад якого затверджуються Кабінетом Міністрів України. Голова правління Пенсійного фонду України та його заступники входять до складу правління Пенсійного фонду України за посадою. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 8, відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302, гранична чисельність працівників територіальних органів Фонду - 24098, у тому числі державних службовців - 23229. Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом № 889. Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 № 35 «Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. В силу положень п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. При цьому, поняття «рівнозначна посада» закріплено на законодавчому рівні та визначено у п. 6 ч. 1 Закону № 889, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Враховуючи наведене, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. Переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03. Також відповідач 1 покликається на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування. Зазначає, що зазначена норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке, у відповідності до абз. 2 ст. 7 Закону № 389 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідується (припиняються) на посади державної служби. Водночас, інформація про оголошення добору на зайняття вакантних посад в апараті Пенсійного фонду України була розміщена на офіційній сторінці Пенсійного фонду України 04.04.2023. Особи, які виявили бажання прийняти участь у доборі персоналу на зайняття посад державної служби категорій Б та В, мали можливість надіслати до Фонду резюме до 18.04.2023. Позивачка не подавала до Пенсійного фонду України резюме або заяву, що свідчило б про її бажання працювати в Пенсійному фонді України. А оскільки, відповідно до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (далі -УВД ФСС України у Львівській області) від 16.01.2023 № 15-ОД скорочено весь штат та чисельність працівників відділень УВД ФСС України у Львівській області, можливість перевести позивача на іншу роботу у УВД ФССУ в у Львівській області відсутня. За таких обставин відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Протокольною ухвалою суду від 05.07.2023 залучено до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач 2).

14.08.2023 за вх. № 16947ел від відповідача 2 надійшов відзив на адміністративний позов, в якому ГУ ПФУ у Львівській області проти задоволення позовних вимог заперечило. Зазначає, що з 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону. Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. Рішення про припинення ФСС України, прийняте Верховною Радою України, є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», зокрема утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України, установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації, зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620. Згідно із п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136 також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Позивачем до позовної заяви відомості про те, що вона займала виборну посаду профспілкового органу не надано. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на норми трудового законодавства, зокрема, ст. ст. 36, 235 Кодексу законів про працю України. При цьому, слід зазначити, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України «Про державну службу», яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що функція скорочення чисельності штату працівників належить виключно до повноважень правління, що передбачено Законами (ч. 6 п. 8 ст. 7 Закону № 1105, у редакції до 01.01.2023, п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону № 1058), в зв`язку з чим голова комісії з реорганізації та голова комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, перевищили свої повноваження, видавши незаконні накази. Водночас спірні накази було видано 16.01.2023, тобто після набрання чинності Законом №2620 та втрати чинності вказаної позивачем норми. В таких умовах після 01.01.2023, правління ФСС України не мало законних підстав для реалізації повноважень, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону № 1105 у редакції, що діяла до 01.01.2023. Як зазначено вище, Постановою № 1442 установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду на період до завершення їх реорганізації. Зазначене повністю відповідає ч. 4 ст. 105 Цивільного кодексу України. Крім того, посилання позивача на п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) щодо повноважень правління Пенсійного фонду України не ґрунтуються на законодавстві, оскільки зазначена норма не набрала чинності. Відповідно до абз. 6 п. 1 розділу XV «Прикінцеві положення» ст. 61 Закону № 1058 набирає чинності після перетворення Пенсійного фонду України у неприбуткову самоврядну організацію. Відповідно до п. 10 Положення № 280 керівництво діяльністю Пенсійного фонду України здійснює правління Пенсійного фонду України, чисельність і персональний склад якого затверджуються Кабінетом Міністрів України. Голова правління Пенсійного фонду України та його заступники входять до складу правління Пенсійного фонду України за посадою. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 8, відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302, гранична чисельність працівників територіальних органів Фонду - 24098, у тому числі державних службовців - 23229. Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом № 889. Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 № 35 «Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. В силу положень п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. При цьому, поняття «рівнозначна посада» закріплено на законодавчому рівні та визначено у п. 6 ч. 1 Закону № 889, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Враховуючи наведене, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. Переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03. Також відповідач 1 покликається на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування. Зазначає, що зазначена норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке, у відповідності до абз. 2 ст. 7 Закону № 389 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідується (припиняються) на посади державної служби. Водночас, інформація про оголошення добору на зайняття вакантних посад в апараті Пенсійного фонду України була розміщена на офіційній сторінці Пенсійного фонду України 04.04.2023. Особи, які виявили бажання прийняти участь у доборі персоналу на зайняття посад державної служби категорій Б та В, мали можливість надіслати до Фонду резюме до 18.04.2023. Позивачка не подавала до Пенсійного фонду України резюме або заяву, що свідчило б про її бажання працювати в Пенсійному фонді України. А оскільки, відповідно до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (далі -УВД ФСС України у Львівській області) від 16.01.2023 № 15-ОД скорочено весь штат та чисельність працівників відділень УВД ФСС України у Львівській області, можливість перевести позивача на іншу роботу у УВД ФССУ в у Львівській області відсутня. За таких обставин відповідач 2 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

21.08.2023 за вх. № 63139 представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що позивача не було працевлаштовано та не запропоновано іншої рівнозначної посади або іншого місця роботи. Представник позивача також наголосив, що ОСОБА_1 не була ознайомлена з листом ГУ ПФУ у Львівській області від 24.03.2023 № 1300-01-8/42719 щодо добру персоналу на 53 вакантних посади. Крім того, не слід брати до уваги покликання відповідача 1 на лист Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03, оскільки такий не є нормативно-правовим актом і носить роз`яснювальний, інформаційний характер.

29.09.2023 за вх. № 74141 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, зміст яких є аналогічним відповіді на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 19.10.2023 закрито підготовне провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Представники відповідача 1, 2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, просили відмовити.

Заслухавши представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майне. права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 5 цієї статті визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч. 3 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припиненні юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Рішення про припинення Фонду соціального страхування України, прийняте Верховною Радою України, є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося.

Пунктом 12 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України:

забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України;

привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом;

забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;

забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі - Постанова №1442), зокрема:

утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі - управління ВД ФСС України);

установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації;

зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 передбачено, що суди, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) повинні з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджений він за два місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч. 4 Цивільного кодексу України, ст. ст. 492, 494 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області» від 16.01.2023 за №15-ОД.

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 17.01.2023 під підпис.

19.01.2023 позивач отримала попередження за підписом голови комісії з реорганізації М.Білецької про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023.

11.04.2023 управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області видано наказ № 280-к «Про звільнення ОСОБА_2 (Кам`янка-Бузьке відділення управління ВД ФСС України у Львівській області)», яким звільнено позивача з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області) з 18.04.2023.

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, звільнення відбулося у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні] перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Таким чином, беззаперечно встановлено той факт, що оспорюваний наказ видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 викладено висновок, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

З огляду на зазначене, при розгляді цієї справи варто врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі № 297/868/18, від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, відповідно до яких суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України, відповідно до ст. 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках,зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 цієї статті).

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 421, ч. ч. 1-3 ст. 492, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому, суд не приймає покликання позивача на те, що їй не було запропоновано вакантні посади, оскільки всі посади ВД ФСС підлягали скороченню так само, як і посада позивача.

Згідно із п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавств про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільненні працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілковій органів.

Виходячи з наведеного, судом не беруться до уваги покликання позивача на неотримання при її звільненні попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З урахуванням наведеного, наказ про звільненні позивача № 280-к від 11.04.2023 є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак, оскільки суд дійшов висновку про правомірність звільнення ОСОБА_1 , відсутні підстави для вирішення питання про поновлення її на попередній роботі.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України, то суд вказує таке.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Положенням № 280.

Відповідно до п. 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 № 3166-VІ «Про центральні органи виконавчої влади» державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 (далі - Постанова № 85), відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302, гранична чисельність працівників територіальних органів Фонду - 24098, у тому числі державних службовців - 23229.

Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

Згідно з додатком 2 до постанови правління Фонду соціального страхування України від 18.11.2021 №35 «Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» гранична чисельність працівників Фонду соціального страхування України становила 4829 осіб. Посади працівників Фонду соціального страхування України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду України, не належать до посад державної служби.

А, отже, на зазначених працівників поширюється законодавство про працю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина Україна на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування Україна, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників Фонду соціального страхування України на посаді державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечитиме Закону України «Про державну службу».

В силу положень п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець:

на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість яких передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової карта встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких оси громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавстві встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не подавала до ГУ ПФУ у Львівській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.

Більше того, з наявної в матеріалах справи копії протоколу №5 засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану в ГУ ПФУ у Львівській області від 12.01.2023, вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на такому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого позивач відмовилась та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області.

Доказів протилежного позивач не надав.

За наслідком розгляду справи, зважаючи на правомірність оскаржуваного наказу № 280-к від 11.04.2023 та висновків суду про відсутність підстав для вирішення питання про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, як похідні, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Інші доводи учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. В контексті зазначеного, суд звертає увагу на наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 09.12.1994 № 18390/91), вказав, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція) не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що ст. 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріли справи свідчать, що відповідні положення КАС України відповідачами були дотримані в повній мірі, що має насідком відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд за наслідком розгляду справи виснував про необхідність відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати в цій справі стягувати не належить.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 20.11.2023.

СуддяПотабенко Варвара Анатоліївна