Справа № 300/1503/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1503/23 пров. № А/857/12815/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Ніколіна В.В.,

суддів - Пліша М.А., Гудима Л.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року(суддя -Григорук О.Б., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2023 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУПФУ в Івано-Франківській області), в якому просила:визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії згідно з пунктом "г" частини першої статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 17.01.2023, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 17.01.2023 перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 25.08.1949 по 16.07.1956 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років". В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно змісту архівної довідки та посвідчення від позивач є репресованою особою, яку в подальшому реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту "г" частини першої статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". При цьому позивач зауважує, що її було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, відтак, позивач має право на підвищення призначеної пенсії на 50 відсотків пенсії за віком, а не 25 відсотків. Щодо відмови відповідача у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування в засланні (на спецпоселенні) з 25.08.1949 по 16.07.1956, аргументовано, що відповідно до довідки про реабілітацію від 07.09.1991 №3/3-22878 позивач в період з 25.08.1949 по 16.07.1956 перебувала на спецпоселенні в Амурській області, будучи виселеною разом з батьками та іншими членами сім`ї. Тобто, за визначенням статті 1-1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" позивач перебувала в засланні, оскільки мало місце примусове переміщення з місця проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. Твердження відповідача про те, що оскільки позивач була примусово переселеною, а не була притягнута до кримінальної відповідальності, не перебувала під вартою, не відбувала покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні, тому відсутні підстави для зарахування стажу в потрійному розмірі - позивач вважає необґрунтованим та таким, що неправильно тлумачить законодавство, оскільки примусове переселення на спецпоселення і є засланням в розумінні Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, щорозмір пенсії позивача перераховувався відповідно до всіх змін чинного законодавства в частині пенсійного забезпечення. Звертає увагу, що позивач відповідно до статей 1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" є саме потерпілим від репресій, оскільки є дитиною репресованої особи. Вказує, що позивачка разом з батьками була примусово переселена (не була притягнута до кримінальної відповідальності, не перебувала під вартою, не відбувала покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також, на примусовому лікуванні), відповідно відсутні підстави для зарахування стажу у потрійному розмірі.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, щоОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 13.05.1998 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", також позивач підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. як член сім`ї реабілітованої особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654.

Згідно посвідчення Серії НОМЕР_1 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (а.с.8).

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 21.10.1963 та свідоцтва про укладення шлюбу від 28.01.1982 НОМЕР_3 з народження прізвище позивача " ОСОБА_1 ", після одруження - " ОСОБА_1 ", батьками позивача є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.10, 11).

Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 07.09.1991 №3/3-22878 ОСОБА_5 , 1906 р.н., ОСОБА_6 , 1906 р.н. та ОСОБА_1 , 1945 р.н., 25.08.1949 були виселені з с. Старий Лисець Станіславської області на спецпоселення в Амурську області з конфіскацією майна. З спецпоселення звільнено позивача разом з батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - 16.07.1956. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вищезазначені особи реабілітовані (а.с.9).

17 січня 2023 року позивач звернулася до відповідача з заявою про проведення перерахунку пенсії з врахуванням 25% від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі та з заявою про зарахування в трикратному розмірі до стажу роботи період перебування на спецпоселенні (а.с.12, 13).

За результатом розгляду вказаних заяв від 17.01.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповіддю від 01.02.2023 №532-311/П-02/8-0900/23 повідомило, що розмір пенсії позивача перераховувався відповідно до всіх змін чинного законодавства в частині пенсійного забезпечення. З 01.12.2022 у зв`язку зі зміною розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 2027,00 грн. до 2093,00 грн., який передбачений Законом України "Про Державний бюджет на 2022 рік", органами Пенсійного фонду України проведений черговий перерахунок пенсії. Розмір пенсії позивача з 01.12.2022 року становить 3861,00 грн., в тому числі: 2897,38 грн. - розмір пенсії за віком; 397,67 грн. - доплата за понаднормовий стаж (19 років); 66,43 грн. - підвищення дітям війни Пост. №112 п.6; 43,52 грн. - надбавка членам сімей реабілітованих п.4.2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654; 456,00 грн. - компенсаційна виплата 75-ти річним (400*1,14). Зазначено, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн. Згідно із статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Зазначено, що оскільки позивач була примусово переселена (не була притягнута до кримінальної відповідальності, не перебувала під вартою, не відбувала покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні), відповідно відсутні підстави для зарахування стажу у потрійному розмірі (а.с.14, 15).

Вважаючи протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у засланні позивача як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII, є протиправними.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом частини 1 статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17.04.1991 (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у ст. 2 цього Закону.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст. 1, 3, 6 Закону № 962-XII, а також визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (далі - Закон № 962-XII).

Вказані зміни до Закону № 962-XII набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-XII.

В преамбулі Закону № 962-XII зазначено, що метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII, (назва в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018).

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону № 962-XII репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.

Однак, згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Як вбачається з матеріалів справиОСОБА_5 , 1906 р.н., ОСОБА_6 , 1906 р.н. та ОСОБА_1 , 1945 р.н., 25.08.1949 були виселені з с. Старий Лисець Станіславської області на спецпоселення в Амурську області з конфіскацією майна. З спецпоселення звільнено позивача разом з батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - 16.07.1956. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вищезазначені особи реабілітовані

Також матеріалами справи встановлено, що позивач має статус реабілітованої особи, згідно довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 07.09.1991 №3/3-22878

Дані обставини відповідачем не заперечуються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, аналізуючи наведені вище норми Закону № 962-XII (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) та матеріали справи прийшла до висновку, що позивач є особою, що зазнала репресій та була реабілітована.

Відповідно до п. 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Вищезазначене дозволяє суду апеляційної інстанції погодитись із висновком суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії як репресована особа, яку у подальшому було реабілітовано у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654, а тому застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 у справі №442/6456/17, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а.

Враховуючи зазначене, за встановлених обставин у справі суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім`ї політично репресованого відповідно норм Постанови Кабінету Міністрів України №654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити позивачу з 17.01.2023 перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 25.08.1949 по 16.07.1956 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років".

Відповідно до визначення, яке міститься устатті 1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч. 1ст. 6 Закону № 962-XIIв редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цьогоЗаконучас тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Такожстаттею 58 Закону № 1788-XIIв редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи стверджується, згідно довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 07.09.1991 №3/3-22878 ОСОБА_5 , 1906 р.н., ОСОБА_6 , 1906 р.н. та ОСОБА_1 , 1945 р.н., 25.08.1949 були виселені з с. Старий Лисець Станіславської області на спецпоселення в Амурську області з конфіскацією майна. З спецпоселення звільнено позивача разом з батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - 16.07.1956. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" вищезазначені особи реабілітовані (а.с.9).

Отже судовим розглядом встановлено, що позивач перебувала у засланні на спецпоселенні з 25.08.1949 до 16.07.1956.

За визначеннямстатті 1-1 Закону № 962-XII, заслання примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 25.08.1949 по 16.07.1956 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу в проведенні відповідного перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Варто підкреслити, що передбаченаст. 6 Закону № 962-XIIпільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст. 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач безпідставно обмежив право позивача у проведенні розрахунку підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. "г"ст. 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у праві на проведення перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до вимог ст. 58 Закону № 1788-XII.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 рокув справі №300/1503/23- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді М. А. Пліш
Л. Я. Гудим