Справа № 360/1256/22
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/1256/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом адвоката Дзундза Юрія Романовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2022 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Дзундза Юрія Романовича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), відповідно до якого позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка є одинокою матір`ю за період з 2017 року по 2020 рік (40 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.09.2020;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні (40 днів) додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка є одинокою матір`ю за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.09.2020.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , з 29.09.2017 по 24.09.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.09.2020 №277 ОСОБА_1 було звільнено, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. Проте, як стало відомо військовою частиною НОМЕР_1 , протиправно не було проведено з позивачем усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року 504/96-ВР, за період з 2017 року по 2020 рік.

Виходячи з вищезазначеного, такі дії відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року 504/96-ВР, за період з 2017 року по 2020 рік, на думку позивача, є неправомірними, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду.

Ухвалою суду від 21.02.2022 про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

З 24 лютого 2022 року тимчасово зупинено роботу Луганського окружного адміністративного суду до особового розпорядження голови Луганського окружного адміністративного суду відповідно до наказу голови суду від 24 лютого 2022 року № 8/С-од. З 02 травня 2022 року Луганський окружний адміністративний суд на період воєнного стану працює в дистанційному режимі.

Ухвалою суду від 01.07.2022 повторно запропоновано відповідачу надати на офіційну електрону адресу суду або за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного підпису, протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали відзив на позовну заяву разом зі всіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, та доказами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів. Зобов`язано відповідача подати на офіційну електрону адресу суду або за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного підпису, у строк протягом 10 календарних днів з дня отримання цієї ухвали такі докази: довідку про проходження військової служби позивачем; інформацію щодо виплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні відпустки додаткової відпустки, передбаченої ст.182-1 КЗпП та ст.19 Закону України «Про відпустки» за період 2017 2020 роки; довідку про кількість невикористаних позивачем днів додаткової відпустки передбаченої ст.182-1 КЗпП та ст.19 Закону України «Про відпустки» за період 2017 2020 роки.

Ухвалою суду від 01.07.2022 зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року провадження по справі поновлено.

Відповідач позов не визнав, про що 04.09.2023 подав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив таке.

Позивач відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №95 від 29.09.2017 була зарахована до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначена на посаду музикант оркестру, ВОС 917272А (3584), з 29 вересня 2017 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків, з посадовим окладом 645 гривень на місяць, шпк «солдат».

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №277 від 24.09.2020 вважається такою, що виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 , артист другої категорії оркестру, звільнена наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №232-РС від 12.09.2020 у запас відповідно до підпункту а пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту ), вважати, що справи та посаду здала, та направити для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького МВК Луганської області.

З 24 вересня 2020 року позивач виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. У Збройних Силах з 30.08.2017 по 12.09.2020. Вислуга років становить: календарна 03 роки 0 місяців 13 днів.

Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра оборони України від 14.01.2020 №248/291 виплатити: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період по 12 вересня 2020 року 110% від посадового окладу; надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 12 вересня 2020 року.

Грошова допомога на оздоровлення за 2020 рік, передбачена наказом МО України від 07.06.2018 №260, виплачена.

Відповідно до наказу Міністерства Оборони України від 18 лютого 2020 року №45, «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік», пункту 6 виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за військове звання.

Щорічна основна відпустка за 2017 рік використана в повному обсязі, в кількості 10 діб.

Щорічна основна відпустка за 2018 рік використана в повному обсязі, в кількості 30 діб.

Щорічна основна відпустка за 2019 рік використана в повному обсязі, в кількості 30 діб.

Використано 15 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, виплатити грошову компенсацію за 05 діб невикористаної відпустки за 2020 рік.

Виплатити компенсацію за 42 доби невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Перевізні документи на проїзд військовослужбовця, членів його сім`ї та перевезення домашніх речей не видавались.

Відпустка за сімейними обставинами не використана.

Постійним або службовим житлом не забезпечувалась.

Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №232-РС від 12.09.2020, рапорт старшого солдата ОСОБА_1 вх.№1/485 від 24.09.2020р., посвідчення УБД серія НОМЕР_3 , дата видачі 24.10.2018р., припис №2/566 від 24.09.2020».

В період проходження військової служби з 29.09.2017 по 24.09.2020 позивачем не надавалися підтверджуючі документи, що засвідчують її статус одинокої матері, тому у відповідача були відсутні законні підстави для здійснення нарахувань та виплати компенсації за відпустку передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки», а саме: «Одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України)».

Окрім того, навіть при звільненні з військової служби позивачем не надано підтверджуючих документів її статусу одинокої матері (перелік наданих документів зазначені в підставах у наказі про звільнення).

Відповідач не може здійснити будь-які розрахунки щодо нарахування відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», оскільки у стройовій частині відсутні підтверджуючі документи статусу позивача, як одинокої матері.

На думку відповідача позивачем не надано суду жодного належного, допустимого чи достатнього доказу, який би свідчив про порушення її прав в період проходження позивачем військової служби з 29.09.2017 по 24.09.2020.

Єдиний документ, який надано позивачем - це витяг №3 від 22.01.2009, де здійснено запис про батька зі слів матері, однак, на думку відповідача, цього документу недостатньо для статусу одинокої матері.

З урахуванням викладених обставин, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 12.10.2023 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня отримання копії даної ухвали шляхом надання суду належним чином засвідчених копій паспорта громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру.

Ухвалою суду від 30.10.2023 продовжено розгляд адміністративної справи за позовом адвоката Дзундза Юрія Романовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 30.10.2023 зобов`язано позивача у строк до 06 листопада 2023 року надати суду: письмові пояснення із підтверджуючими доказами (у разі їх наявності) стосовно надання позивачем до військової частини НОМЕР_1 під час або після проходження служби, документів, що підверджують статус позивача як одинокої матері; належним чином засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 у строк до 06 листопада 2023 року надати суду: письмові пояснення із відповідними доказами, стосовно надання позивачем до військової частини НОМЕР_1 буд-яких документів, які на думку ОСОБА_1 , підтверджують її статус, як одинокої матері під час або після проходження служби позивачем; всі документи з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , що підтверджують наявність у позивача на утриманні неповнолітньої дитини (свідоцтво про народження, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження тощо).

На виконання вищевказаної ухвали суду представником позивача 07.11.2023 надано копію свідоцтво про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зазначено про відсутність доказів надання позивачем під час або після проходження служби, документів, що підтверджують її статус як одинокої матері.

На виконання вищевказаної ухвали суду представником відповідача 16.11.2023 надано письмові пояснення, відповідно до яких зазначено таке.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально якісний, персонально первинний та персональний.

Як зазначено у ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

Відповідно до п.4.2.11 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України від 07.04.2017 №124, особові справи державних службовців, військовослужбовців та атестаційні справи здобувачів наукового ступеня формуються відповідно до встановленого порядку їх ведення.

Згідно з п.31 Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280, з метою реалізації соціальних прав запис відомостей про зміни у складі сім`ї особи, звільненої з військової служби в запас або відставку, здійснюється за місцем зберігання особової справи в районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Тобто, особова справа позивача зберігається за місцем її обліку. Представником відповідача не знайдено жодного документу в архіві військової частини НОМЕР_1 , який би підтверджував статус позивача як одинокої матері.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 29.09.2017 по 24.09.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджено наказами від 29.09.2017 №95, від 24.09.2020 №277 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині). Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.09.2020 №277 ОСОБА_1 звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення з 24.09.2020.

Згідно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кремінського районного управління юстиції Луганської області 26.10.2006, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком є ОСОБА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 22 січня 2009 року №, вбачається, що відомості про батька ( ОСОБА_2 ) записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно довідки №1216, виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 15.11.2021, вбачається, що позивачу в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з 29.09.2017 по 24.09.2020, відпустка, передбачена ст.19 Закону України «Про відпустки» не надавалась. Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи за 2017, 2018, 2019, 2020 роки не виплачувалась.

Отже, під час звільнення позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за період проходження служби у військовій частина НОМЕР_1 . Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернулась до суду.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно із ч.1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі - Закон №2011-ХІІ).

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст.10-1 Закону №2011.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ (в редакції чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно із п. 5 ст. 11 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до частини 7 статті 20 Закону України «Про відпустки», додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

При цьому статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з абзацом 1 пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пункт 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

На час проходження позивачкою військової служби з 2017 по 2020 роки в Україні діє особливий період. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, з огляду на приписи абз.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері одиначки виникли в особливий період.

Однак, Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивачка набула за період проходження нею військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Крім цього, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі - Наказ № 260), за якими, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відтак, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Судом також враховується, що в силу приписів статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави для формулювання висновку про те, що чинним законодавством закріплені гарантії на отримання окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, також додаткових відпусток. При цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України "Про відпустки", а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

На думку відповідача, статус позивача як одинокої матері, залишається невстановленим, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Суд відхиляє такі доводи відповідача, виходячи з такого.

Суд звертає увагу на те, що термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття "одинокої матері" було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів". Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.

За цим визначенням для визнання статусу "одинокої матері" було необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує.

Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

Як встановлено судом, позивач має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відомості про батька ОСОБА_2 внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач відповідає статусу одинокої матері, на утриманні якої, перебуває неповнолітня дитина, а отже позивач мала право, окрім основної щорічної відпустки, на додаткову відпустку на підставі ст.19 Закону України "Про відпустки" протягом періоду, до досягнення дитиною повноліття.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №520/2226/19 судом до уваги не приймається, оскільки вона не є застосовною до спірних правовідносин. В згадуваній справі предметом спору було право позивача на додаткову соціальну відпустку з огляду на надані суду документи на підтвердження статусу одинокої матері, а саме свідоцтва про народження та судового рішення про розірвання шлюбу, що на думку відповідача не свідчать достовірно про те, що батько дитини не брав участі у вихованні дитини.

Водночас в розглядуваній справі статус одинокої матері ОСОБА_1 підтверджується Державним реєстром актів цивільного стану громадян, відповідно до якого відомості про батька ОСОБА_2 внесені за вказівкою матері.

Таким чином, оскільки позивачка у 2017-2020 роках була одинокою матір`ю, що підтверджується матеріалами справи, то вона, окрім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку як одинока матір на підставі ст. 19 Закону України "Про відпустки" (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).

Також чинне соціальне законодавство прав військовослужбовців передбачає зокрема гарантії грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки при звільненні з військової служби. При цьому, така компенсація виплачується військовослужбовцю за умови наявності у нього такого права на відпустку та у випадку невикористанням військовослужбовцем належних днів відпустки.

З викладеного слідує, що право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, не може бути обмеженим.

Суд зауважує, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону № 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Тому, одинокій матері право на додаткову відпустку гарантується до досягнення її дитиною повноліття 18 років.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Судом встановлено, що відповідачем виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період проходження служби позивачу не проводилась. Відповідачем не доведено правомірності такої бездіяльності.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка є одинокою матір`ю за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.09.2020, зобов`язавши при цьому відповідача нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за невикористані дні такої відпустки.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, внаслідок чого позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Питання щодо розподілу судових витрат, судом не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов адвоката Дзундза Юрія Романовича в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка є одинокою матір`ю за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.09.2020.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю, яка є одинокою матір`ю за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.09.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян