Справа № 240/18940/23
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Житомир справа № 240/18940/23

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування періоду навчання з 01 вересня 1988 року по 25 лютого 1991 року в Житомирському кооперативному технікумі до страхового стажу ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування періоду з 01 вересня 1988 року по 25 лютого 1991 року до строку проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіоекологічного контролю;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» через недостатність у нього страхового стажу та строку проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 квітня 2023 року про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років та прийняти відповідне рішення, із зарахуванням періоду навчання з 01.09.1988 по 25.02.1991 в Житомирському кооперативному технікумі до страхового стажу ОСОБА_1 та врахуванням періоду проживання ОСОБА_1 з 01.09.1988 по 25.02.1991 в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

В обґрунтування позову зазначає, що має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки проживав на території радіоактивного забруднення (у зоні посиленого радіологічного контролю) 4 роки станом на 01.01.1994, що підтверджується належними доказами.

Ухвалою від 06.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи, що позивачем непідтверджено наявність обов`язкової умови (проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 1 січня 1993 року) для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону №796.

Проаналізувавши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.04.2023 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за результатами розгляду якої відповідачем було прийнято рішення від 03.05.2023 № 62 (а.с.51) про відмову у призначенні пенсії, оскільки страховий стаж становить 23 роки 11 місяців 26 днів (за доданими документами до страхового стажу не зараховано навчання 1988-191 роки, оскільки неякісна сканкопія диплому, записи не придатні для сприйняття); заявник прожив у зоні, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи у Житомирській області станом на 01.01.1993 рік 02 роки 23 дні, які документально підтверджені, що не дає право на зниження пенсійного віку на 5 років.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 5 частини 2 статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, з аналізу наведеного слідує, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років.

Окрім того, Верховний Суд у постанові 17 червня 2020 року по справі №572/456/17 вказав на те, що під час розгляду справи щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" потрібно перевірити, чи постійно проживав або постійно працював позивач у зоні посиленого радіологічного контролю.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивачем до заяви було додано копію посвідчення громадянина, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (серії НОМЕР_1 від 10.07.1993), документи, що підтверджують трудовий стаж, документ про місце проживання.

Згідно з п.6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 (чинного на час видачі позивачу посвідчення, далі - Порядок №51), особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

У відповідності до п.10 Порядку №51 посвідчення видаються, зокрема, особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток N 7).

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796, є відповідне посвідчення.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 21.11.2006 у справі №21-1048во06 та від 04.09.2015 у справі №690/23/15 та підтверджена Верховним Судом у постанові від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17 та від 20.02.2018 у справі №599/564/17, від 21 листопада 2019 р. у справі № 572/47/17, від 15 січня 2021 р. у справі № 520/7846/17.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідачем не оспорюється, зазначене посвідчення є чинним і вказує на те, що останній згідно положень Закону №796-XII та Порядку №51, є особою, яка станом на 01.01.1993 прожила або відпрацювала чи постійно навчалася у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років.

При цьому, суд зазначає, що в силу вимог пп. 5 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи");

У довідці Олевської міської ради від 12.04.2023 №1578, яку відповідач не взяв до уваги, як належний доказ проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю, вказано, що позивач постійно проживав та був зареєстрований в м. Олевськ з 20.06.1988 по 31.10.2018 (а.с. 14).

Суд зауважує, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про призначенні пенсії, відповідач вказав, що відповідно до диплому № НОМЕР_2 позивач навчався в Житомирському кооперативному технікумі з 01.09.1988 по 28.02.1991 (а.с. 30-31).

Отже, є хибним висновок відповідача, що диплом є документом, який підтверджує або спростовує факт проживання особи на певній території.

Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідку органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт проживання позивача у період з 20.06.1988 по 31.10.2018 на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у зарахуванні до періоду постійного проживання на території, яка віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Також, суд вважає за необхідне відмітити, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що довідка від 12.04.2023 №1578 органом яким складена була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю у вищевказаний період.

Крім того, належність позивача до кола осіб, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи ніким не оспорювалась, посвідчення є чинним не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, а тому його наявність вказує на те, що позивач є дійсно потерпілою від Чорнобильської катастрофи.

Отже, подані позивачем документи є достатніми та належними доказами, які підтверджують факт проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а тому суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії, відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку із відсутністю підтвердження такого факту.

Як вбачається з матеріалів справи (трудової книжки та диплому), позивач навчався у Житомирському кооперативному технікумі на денному відділенні з 01.09.1988 по 25.02.1991.

Згідно п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Так, на момент навчання позивача правовідносини у сфері освіти регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про народну освіту» від 28.06.1974 № 2778-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 цього Закону середня спеціальна освіта здійснюється в технікумах, училищах та інших навчальних закладах, віднесених у встановленому порядку до середніх спеціальних навчальних закладів.

Після набуття чинності Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII та Закону України «Про вищу освіту» технікуми віднесені до вищих навчальних закладів І рівня акредитації, в яких здійснюється підготовка фахівців за спеціальностями освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста.

Так, статтею 34 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII визначено, що вищими навчальними закладами є технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Аналізуючи норми законодавства вбачається, що технікум був середнім спеціальним закладом, а отже вказаний період навчання позивача може бути зарахований до стажу.

З матеріалів пенсійної справи вбачається, що позивач, станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії має страховий стаж 26 років 05 місяців 21 день; вік - 55 років.

Відповідач у відмові не вказує на наявність інших, окрім спірних, підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії.

Враховуючи викладене, суд вважає, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 03.05.2023 № 62 є протиправним та підлягає скасуванню і для захисту прав та інтересів позивача відповідача належить зобов`язати як просить позивач повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 квітня 2023 року про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років та прийняти відповідне рішення, із зарахуванням періоду навчання з 01.09.1988 по 25.02.1991 в Житомирському кооперативному технікумі до страхового стажу ОСОБА_1 та врахуванням періоду проживання ОСОБА_1 з 01.09.1988 по 25.02.1991 в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Враховуючи задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збоу в сумі 1073,60 грн (а.с.40), за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., на підтвердження яких надано договір від 01.06.2023 про надання позивачу правової допомоги адвокатом Зарицьким Максимом Аркадійовичем (а.с.35-37), квитанція від 07.06.2023 (а.с.38) про сплату позивачем адвокату 5 000 грн за складання позовної заяви, ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.39).

професійної правничої допомоги від 05.03.2021.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно зі статтею 30 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'', гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 1 Закону України ''Про адвокатуру та адвокатську діяльність'' договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Суд звертає у вагу, що у вищевказаному договорі не визначений порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата).

При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.

У цьому висновку суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі №320/5284/19.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Беручи до уваги, що вказана справа є незначної складності, розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тобто без проведення судових засідань; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги до позову не наданий, суд вважає, що співмірним розміром витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є 3000 грн., які і належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, 7, Рівне, 33028, код 21084076) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 03.05.2023 № 62 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2023 про призначення пенсії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 квітня 2023 року про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років та прийняти відповідне рішення, із зарахуванням періоду навчання з 01.09.1988 по 25.02.1991 в Житомирському кооперативному технікумі до страхового стажу ОСОБА_1 та врахуванням періоду проживання ОСОБА_1 з 01.09.1988 по 25.02.1991 в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 4073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк