Справа № 520/22675/23
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2023-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 р. № 520/22675/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ольги Горшкової, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Харківській області від 05.05.2023 №/ПС 79 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ у Київській області від 26.06.2023 № 79 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 ;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , починаючи з дати звернення - 29.04.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачами протиправно відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 . Так, на думку позивача, нею було надано всі необхідні документи для призначення на її неповнолітню доньку пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Вказане, на думку позивача, свідчить про протиправність дій відповідачів, чим порушено права її неповнолітньої доньки.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачам надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надало заяву, в якому вказало, що спірні рішення приймались Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області. Таким чином, зазначило, що не є належним відповідачем в межах даної справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надало відзив на позовну заяву, в якому також зазначило, що спірні рішення приймались Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надало відзив на позовну заяву, де зазначило, що у спірних правовідносинах діяло в спосіб, визначений законом. Крім того, вказало що заявник під час звернення із заявою про призначення пенсії, не надала всі документи, які передбачені Порядком №22-1, а саме, не надала документа про реєстрацію місця проживання. Вказані обставини зумовили прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не надало.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 02.09.2009.

В адміністративному позові позивач зазначила, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був призваний до лав ЗСУ (військова частина НОМЕР_2 , НОМЕР_3 бригада, 2-й механізований батальйон, 4 рота).

20 квітня 2023 року позивачем отримано сповіщення №70, видане Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова про те, що батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зник безвісти, виконуючи бойове завдання у н.п. Водяне Донецької області.

За даним фактом 30.03.2023 було відкрито кримінальне провадження №0000794, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження: 0000794).

29 квітня 2023 року ОСОБА_1 через особистий електронний кабінет порталу електронних послуг ПФУ вперше звернулася із заявою у порядку ч. 1 ст. 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про призначення пенсії неповнолітній ОСОБА_6 по втраті годувальника, зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 .

05.05.2023 Відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №/ПС 79.

Вказане рішення вмотивовано ненаданням заявником документа про реєстрацію за місцем проживання та документа щодо внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

18 червня 2023 року позивач вдруге звернулась через особистий електронний кабінет порталу електронних послуг ПФУ із аналогічною заявою у порядку ч. 1 ст. 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з наданням до заяви необхідних документів.

26.06.2023 Відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області прийнято рішення №79 про відмову позивачу у призначенні пенсії на неповнолітню дочку у зв`язку із втратою годувальника.

Вказане рішення вмотивоване ненаданням позивачем довідки про реєстрацію місця проживання.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями щодо відмови у призначенні пенсії на неповнолітню дочку у зв`язку із втратою годувальника, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 , звернулась до суду із вказаним позовом.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Згідно з приписами ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Питання надання статусу особі, яка зникла безвісті за особливих обставин врегульовано положеннями Закону України Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № №2505-VІII (далі - Закон № 2505-VІII).

Відповідно до преамбули вказаного Закону цей Закон визначає правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.

Для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2505-VІII особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону №2505-VІII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.

Пунктом 4 ст. 6 Закону № 2505-VІII передбачено, що члени сім`ї особи, зниклої безвісти мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV» (далі - Закон № 1058-IV) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до аб. 2 п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV у членів сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника виникає через один місяць з дня внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Відповідно до аб.2 ч. 2 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, призначається на період, протягом якого така особа зберігає цей правовий статус. Виплата такої пенсії припиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, відмітки про встановлення місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження останків особи, зниклої безвісти або зниклої безвісти за особливих обставин.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Механізм подання та оформлення документів для призначення або перерахунку пенсій регулюється відповідним Порядком.

Так, постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в редакції постанови Пенсійного фонду №23-1 від 24.11.2022, чинної на момент спірних правовідносин (надалі по тексту також - Порядок №22-1).

Підпунктом 10 пункту 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника сім`ї військовослужбовця строкової служби додається документ, одержаний від військової частини або районного (міського) центру комплектування та соціальної підтримки чи іншої військової установи, зокрема, документ про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим.

В той же час, відповідно до положень ст.ст. 36, 45 Закону України № 1058-IV умовами призначення пенсії по втраті годувальника у разі зникнення особи безвісті за особливих обставин є:

- непрацездатність членів сім`ї особи, яка зникла безвісті;

- перебування на повному утриманні годувальника (за виключенням дітей, яким у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника);

- сплив одного місяця з дня внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Закон визначає необхідність підтвердження заявником умов спливу одного місяця з дня внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що містить відомості про безвісне зникнення особи (годувальника) за особливих обставин, інформація про безвісне зникнення ОСОБА_4 внесена до ЄРДС 30.03.2023.

Відповідне право на отримання пенсії згідно положень вищезазначених норм виникає через один місяць з дня внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Так, позивач вперше звернулася із заявою у порядку ч. 1 ст. 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про призначення пенсії неповнолітній ОСОБА_6 по втраті годувальника, зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто після спливу одного місяця з дня внесення інформації про безвісне зникнення особи до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

До заяви заявником були надані документи, передбачені Порядком № 22-1 та ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а саме: заява про призначення пенсії; паспорт ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; довідка податкової адміністрації про присвоєння ідентифікаційного номера заявника; документи, що підтверджують родинні зв`язки з годувальником (свідоцтво про народження неповнолітньої ОСОБА_2 , копія рішення суду про стягнення аліментів); витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що засвідчує факт внесення до цього реєстру інформації про безвісне зникнення особи; заява про спосіб виплати пенсії на картковий рахунок банку позивача; сповіщення сім`ї про зникнення безвісти.

Поряд із тим, приймаючи оскаржуване рішення №/ПС 79 від 05.05.2023 Відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зазначено, що до заяви для призначення пенсії заявник не надав документа про реєстрацію місця проживання, а саме особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Крім того, зазначено про відсутність відомостей щодо внесення інформації про безвісне зникнення годувальника до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Отже, правовою підставою для відмови у призначенні неповнолітній ОСОБА_6 пенсії у зв`язку із втратою годувальника, яку визначило Головне управління Пенсійного фонду у Харківській області у оскаржуваному рішенні є: ненадання документа, що засвідчує місце "реєстрації" та ненадання відомостей щодо внесення інформації про безвісне зникнення годувальника до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.

Судом встановлено, що 18 червня 2023 року позивач вдруге звернулася через особистий електронний кабінет порталу електронних послуг ПФУ із аналогічною заявою про призначення пенсії на неповнолітню дочку у зв`язку із втратою годувальника у порядку ч. 1 ст. 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з наданням до заяви необхідних документів.

Відповідно до положень пункту 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Проте, 26.06.2023 Відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області прийнято рішення № 79 про відмову позивачу у призначенні пенсії на неповнолітню дочку у зв`язку із втратою годувальника.

Підставою для відмови у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідач зазначив, що заявницею не надано довідки про реєстрацію місця проживання.

Отже, єдиною правовою підставою для відмови у призначенні неповнолітній ОСОБА_6 пенсії у зв`язку із втратою годувальника, яку визначило Головне управління Пенсійного фонду у Київській області у рішенні від 26.06.2023, є ненадання документа, що засвідчує місце "реєстрації".

Суд, надаючи правову оцінку таким твердженням відповідачів, вважає їх неналежним чином обґрунтованими і такими, що не відповідають нормам матеріального права, з огляду на наступне.

Щодо посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на відсутність відомостей щодо внесення інформації про безвісне зникнення годувальника ОСОБА_4 до Єдиного реєстру досудових розслідувань або до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, суд вважає йог безпідставним та таким, що спростовується матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , при зверненні із заявою від 29.04.2023 надано через електронний кабінет, зокрема з поміж інших документів і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що засвідчує факт внесення до цього реєстру інформації про безвісне зникнення особи та сповіщення сім`ї про зникнення безвісти (а.с. 15-16).

Щодо посилань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Головного управління Пенсійного фонду у Київській області на ненадання заявником документа, що засвідчує місце "реєстрації", суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в редакції постанови Пенсійного фонду №23-1 від 24.11.2022, чинної на момент спірних правовідносин (надалі по тексту також - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (надалі по тексту також - орган, що призначає пенсію).

Згідно пункту 1.7. і 1.8. Порядку №22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

В силу вимог пункту 2.1. Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії додаються, поряд з іншими, відомості про місце "проживання" особи.

Під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І, пунктом 3.1 розділу III та пунктом 5.1 розділу V цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України).

В заявах зазначається інформація про місце проживання, для підтвердження якої особа може надати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (пункт 2.9. Порядку №22-1).

Згідно пункту 2.22. Порядку №22-1 для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.

Суд звертає увагу, що вищевказані норми не несуть зобов`язальних характер, оскільки вказано, що особа «може надати відомості про місце проживання», а отже вказані норми мають імперативний характер по відношенню до суб`єкта на який вони поширюється.

Крім того, суд звертає увагу, що до внесення змін постановою Правління Пенсійного фонду №23-1 від 24.11.2022 у Порядок №22-1, діяла попередня редакція, пункти 2.1. і 2.22 якого передбачали, що до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, зокрема документи про місце проживання (реєстрації) особи.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України, довідка про реєстрацію місця проживання особи у випадках, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 за №207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру", тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - посвідка на постійне проживання, посвідчення на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист).

Виходячи із змісту оскаржуваних рішень від 05.05.2023 та від 26.06.2023, органи пенсійного забезпечення при розгляді питання про призначення позивачу пенсії у зв`язку із втратою годувальника на неповнолітню ОСОБА_2 , застосували нечинні положення Порядку №22-1 (у редакції до внесених змін постановою Правління Пенсійного фонду №23-1 від 24.11.2022), що в свою чергу є порушенням вимог законодавства.

Таким чином, при вирішенні спірних правовідносин суд керується приписами Порядку №22-1 в редакції постанови Пенсійного фонду №23-1 від 24.11.2022, згідно яких до заяви про призначення пенсії зазначаються відомості про місце "проживання" особи.

Судом встановлено, що у заяві про призначення пенсії ОСОБА_1 зазначила місце реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_1 .

На переконання суду заявницею дотримано вимог Порядку №22-1, якими, в свою чергу, не передбачено подання документів про реєстрацію місця проживання особи, яка звертається за призначенням пенсії, при зверненні до органів Пенсійного фонду.

На підтвердження такого висновку суду вказують положення статті 47 Закону №1058-ІV, за змістом яких пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином доводи відповідачів щодо неподання позивачем при зверненні із заявою про призначення пенсії документа, який засвідчує місце реєстрації, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсія відповідає ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особ, яка її отримує, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Право громадянина на одержання та призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як реєстрація місця проживання, оскільки відповідно до конституційних принципів право на пенсійне забезпечення гарантується незалежно від того, де проживає така особа.

При цьому, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проаналізувавши наведені вище норми права, суд дійшов висновку про те, що виконуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган Пенсійного фонду в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення доданих до заяви документів, а у випадку їх невідповідності, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення вказаних недоліків, а не приймати рішення про відмову у призначенні пенсії.

Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області, приймаючи оскаржувані рішення, не звернули уваги на положення вищезазначених норм права, що призвело до прийняття помилкових рішень про відмову позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню дитину.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність та скасування рішень Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 79 від 26.06.2023 та Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області № /ПС79 від 05.05.2023 та, як наслідок, їх скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , починаючи з дати звернення - 29.04.2023, суд зазначає.

Абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3- рп/2003 визначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також, ст. 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Зазначене право на ефективний засіб захисту закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та в ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Частина 1 ст. 2 КАС України вказує на те, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України судовий захист може здійснюватися судом і в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Більше того, ч. 4 ст. 245 КАС України прямо вказує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Додатково, ч. 2 ст. 9 КАС України передбачає право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах: від 22 вересня 2021 року по справі №810/881/17, від 26.04.2021 по справі №820/3520/16, від 29.01.2021 по справі №646/6177/17, від 05.05.2021 по справі №826/6103/16, прямо зроблено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

В даному випадку доцільно врахувати позицію Європейського Суду з прав людини, викладену ним у Рішенні по справі Пономаренко проти України від 14.06.2007 р., відповідно до якої право на суд, включає не тільки право ініціювати провадження, але також і право домогтися вирішення спору судом. Крім того, Європейський Суд з прав людини у справах: Волохи проти України (Рішення від 02.11.2006 р.), Свято-Михайлівська Парафія проти України (Рішення від 14.06.2007 р.) визначив, що рішення, ухвалені з порушенням принципів ефективного захисту прав і свобод громадян, визнаються такими, що порушують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

З аналізу вищевикладених норм КАС України, постанов Верховного Суду та Практики Європейського Суду з прав людини вбачається, що суд повинен відновити порушене право шляхом, який виключає необхідність повторного звернення до суду.

В даному випадку, коли Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області 05.05.2023 прийнято рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за заявою від 29.04.2023 з підстав, не передбачених законодавством, та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області прийнято рішення №79 від 26.06.2023 про відмову позивачу у призначенні пенсії у відсутність законних підстав, єдиним правомірним та ефективним способом відновлення порушеного права на соціальний захист в установленому порядку є саме зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (структурний підрозділ, який розглядав заяву вперше) призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , починаючи з дати звернення - 29.04.2023.

При цьому вказаний спосіб суд не вважає втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з огляду на таке.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Постановою Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №806/1316/18 також визначено, що дискреційними є повноваженнями суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

З викладеного вбачається, що власний розсуд органів державної влади та місцевого самоврядування або осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування це вибір між двома або більше альтернативами рішеннями, коли кожне відповідне рішення є законним, або юридично допустимим (правомірним). З цього випливає, що у разі якщо відсутня законна альтернатива прийняття правомірного рішення, не може йтися про прийняття рішення органом державної влади та місцевого самоврядування або особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на власний розсуд.

В даному випадку відповідач не мав можливості прийняти будь-яке інше законне альтернативне рішення, яке було б відмінним від рішення про призначення позивачу пенсії, у зв`язку з відсутністю будь-яких законних підстав для прийняття такого іншого рішення.

Згідно ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, враховуючи, що позивачем, з урахуванням вищезазначених норм Закону №2262-XII, подано відповідні документи, наслідком скасування неправомірних рішень відповідачів, є необхідність зобов`язання відповідача - Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , починаючи з дати звернення - 29.04.2023.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, з огляду на відсутність порушень прав позивача зі сторони Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Розподіл судових витрат підлягає відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, буд. 3, м. Чернівці, 58002, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Г. Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, 29000, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська область, 08001, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 05.05.2023 №/ПС 79 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 26.06.2023 № 79 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , починаючи з дати звернення - 29.04.2023.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ольга ГОРШКОВА