Справа № 297/2260/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 297/2260/23 пров. № А/857/17759/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області (головуючий суддя Михайлишин В.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Берегове 15 серпня 2023 року у справі № 297/2260/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського УПП в Закарпатській області капрала поліції Алмашій Володимира Володимировича, Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

10.07.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до поліцейського УПП в Закарпатській області капрала поліції Алмашій Володимира Володимировича, Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС №7257947 від 30.06.2023, а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що із копії ухвали про арешт майна від 05 липня 2023 року вбачається, що під час огляду місця події, проведеного слідчо-оперативною групою 30 червня 2023 року біля 17:26 годині в с. Яноші, по вул. Головній, Берегівського району, Закарпатської області було виявлено та вилучено від ОСОБА_1 посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 20.11.2012 року, що спростовує висновки поліцейського УПП в Закарпатській області капрала поліції Алмашій В.В. щодо керування транспортного засобу ОСОБА_1 без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Суд першої інстанції вказав, що відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ГУНП в Закарпатській області не подали належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у постанові про адміністративне правопорушення обставин, а саме керування транспортного засобу ОСОБА_1 без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тому суд приходить до висновку, що постанову серії ЕАС №7257947 від 30 червня 2023 року, слід скасувати. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що інспектором було роз`яснено позивачу дату, час фіксації, марку, модель транспортного засобу та символи номерного знаку, місце вчинення правопорушення. Скаржник вказує, що під час спілкування з особою та перевірки документів за наявними базами інспектор встановив, що водій керував автомобілем будучи особою, яка не маж права керування таким ТЗ, чим порушив пункт 2.1 а ПДР України. Скаржник зазначає, що на фотознімку, який доданий до відзиву, зазначено дату вчинення правопорушення, серійний номер приладу, швидкість транспортного засобу позивача, місце скоєння правопорушення, географічні координати. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування постанови. Скаржник зазначає також, що належним відповідачем є Департамент патрульної поліції, а позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Скаржник вказує, що прилад TRUCAM використовувався відповідно до норм чинного законодавства.

Враховуючи положення статті 311 та статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2023 року поліцейським УПП в Закарпатській області капралом поліції Алмашій В.В. винесена постанова серії ЕАС №7257947 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 2 статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

В постанові зазначено, що 30 червня 2023 року о 17:05 годині в с. Яноші, 48 км, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «AUDI 80», «FEP-272», перевищив швидкісний режим в населеному пункті с.Яноші 48 км., рухався зі швидкістю 74 км/год., швидкість вимірювалась TruCam TC008401, та не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п. 2.1 ПДР України.

Вважаючи притягнення до адміністративної відповідальності незаконним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктами 12.4, 12.6 Правил дорожнього руху встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху населений пункт - забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45, 5.46, 5.47, 5.48.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КУпАП) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, у ході розгляду даної справи необхідно встановити чи здійснювався позивачем рух на транспортному засобі зі швидкістю, що перевищує більш як на двадцять кілометрів на годину та саме в межах населеного пункту.

Водночас, відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи із змісту пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з статтею 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за №1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Лише фіксація саме вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а не притягнення його до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

При цьому, до матеріалів справи долучено фото- та відео-файли з лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20серійний номер ТС 008401, копії свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки, експертного висновку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що лазерний радар TruCam при використанні повинен забезпечити виконання послідовності дій: обрати цільовий транспортний засіб; виміряти швидкість руху такого та задокументувати результати вимірювання та фотофіксації належної до цих результатів дорожньої ситуації.

Разом з тим, з долученого до матеріалів справи фото, отриманого за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 008401, не можливо встановити, що зображена на фото частина траси розташована в межах населеного пункту, відсутній дорожній знак, яким позначається початок або кінець населеного пункту. Фіксація швидкості руху автомобіля здійснена без співставлення з дорожніми знаками, іншими об`єктами, які б вказували на те, що транспортний засіб позивача на момент фіксації рухався у населеному пункті.

Щодо відсутності у позивача посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, то суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з частиною 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 статті 16 вказаного Закону встановлено, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія або пред`явити електронне посвідчення водія.

Згідно з частиною 2 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відсутності у позивача посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тоді як сам позивач стверджує, що після зупинення транспортного засобу пред`явив всі необхідні документи, в тому числі посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

Відповідно до ухвали про арешт майна від 05 липня 2023 року вбачається, що під час огляду місця події, проведеного слідчо-оперативною групою 30 червня 2023 року біля 17:26 годині в с. Яноші, по вул. Головній, Берегівського району, Закарпатської області виявлено та вилучено від ОСОБА_1 посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 20.11.2012.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до постанови Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області про закриття кримінального провадження від 06.07.2023, копію якої долучено до матеріалів справи, 30.06.2023 працівниками поліції під час перевірки документів у водія автомобіля «Ауді-80», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 виявлено посвідчення водія, яке ймовірно було підробленим. В ході проведення досудового розслідування надано запит до Територіального сервісного центру МВС №2147 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області та відповідно до отриманої відповіді згідно Національної автоматизованої інформаційної системи ГСЦ МВС України громадянин ОСОБА_1 дійсно отримав посвідчення водія НОМЕР_1 .

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17).

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем при винесені оскаржуваної постанови не підтверджено належними та допустимими доказами порушення позивачем пункту 12.4 Правил дорожнього руху в контексті перевищення швидкості більш ніж на 20 км/год саме в населеному пункті, а також відсутність на момент зупинки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника, що лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювання. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі. Разом з тим, за встановлених обстави, вказане не спростовує протиправності притягнення позивача до адміністративної відповідальності та винесення оскаржуваної постанови.

Щодо належного відповідача у цій справі, то відповідно до пунктів 7, 9 частини 1 статті 4 КАС України: суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача, а в силу приписів статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення, зокрема порушення правил дорожнього руху передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до підпунктів 1, 4 пункту 1 розділу ІІІ Положення про патрульну службу МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України, від 02.07.2015 №796, патрульна служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення належної охорони громадського порядку, громадської безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки. У разі необхідності здійснює регулювання дорожнього руху; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, застосовуючи для цього передбачені законодавством права і повноваження; у випадках та в спосіб, передбачені законодавством, розглядає справи про адміністративні правопорушення і застосовує заходи адміністративного впливу до правопорушників. Згідно пункту 1 розділу VIII Положення, працівник патрульної служби під час виконання своїх службових обов`язків є представником державної влади.

Отже, складання постанови - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на притягнення до відповідальності особи за вчинення адміністративного правопорушення, породжують правові наслідків для особи, в разі не згоди з якими, особа має право їх оскаржити.

Таким чином, суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, є відповідний орган в особі конкретної посадової особи.

Окрім того, норма статті 286 КАС України не містить прямих застережень про те, що належним відповідачем в цій категорії справ є виключно орган Національної поліції.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статей 317 та 286 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що має наслідком зміну рішення суду першої інстанції в частині мотивів.

Керуючись статями 241, 272, 286, 308, 311, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року у справі № 297/2260/23 змінити в частині мотивів.

В решті рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року у справі № 297/2260/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко