Справа № 120/13789/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

20 листопада 2023 р. Справа № 120/13789/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору

в с т а н о в и в :

07.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Липовецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 130808,74 грн. в межах виконавчого провадження №62227275.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.10.2017 року на підставі виконавчого напису №3760, виданого 23.05.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, старшим державним виконавцем Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Пилипчук С.В., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача заборгованості в сумі 1308087,42 грн. на користь стягувача - ПАТ КБ Приватбанк (ВП №54952855). Також у п. 3 вказаної постанови зазначено про стягнення із позивача виконавчого збору в розмірі 130808,74 грн.

Постановою від 01.06.2020 року начальника відділу Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бабійчука С.Л. повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі його заяви від 26.05.2020 року.

Вподальшому, 01.06.2020 року начальником відділу Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бабійчуком С.Л. винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 130808,74 грн. (ВП №54952855).

Вважаючи таку постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 12.09.2023 року позовну за залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

У зазначений строк позивач вимоги вказаної ухвали суду про залишення позовної заяви без руху виконав.

Ухвалою суду від 28.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк до 06.10.2023 року для подання відзиву на позовну заяву в порядку ст. 162 КАС України та витребувано у відповідача матеріали виконавчого провадження.

Крім цього, у мотивувальній частині ухвали про відкриття провадження у справі від 28.09.2023 року суд дійшов висновку, що строк звернення до суду пропущений позивачем із поважних причин, адже докази, які б спростовували його твердження відносно того, коли йому стало відомо про оскаржувану постанову, станом на день відкриття провадження у справі - відсутні.

13.10.2023 року представник відповідача 1 подала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позивач, обґрунтовуючи поважність причин пропуску 10-денного строку звернення до суду, зазначив, що з 25.02.2022 року був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України, яку проходить і на даний час.

При цьому відповідач зауважує, що виконавче провадження про стягнення виконавчого збору відкрито 01.06.2020 року, що значно передує даті мобілізації на військову службу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відтак, позивач мав можливість оскаржити дану постанову у 10-денний строк відповідно до частини 2 статті 287 КАС України.

Крім цього відповідач вказала, що при перевірці виконавчого провадження №62227275 про стягнення виконавчого збору встановлено, що починаючи з 17.06.2020 року по 21.04.2022 року надходили кошти на погашення виконавчого збору на депозитний рахунок Липовецького відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із ГУ ПФУ у Вінницькій області з доходу позивача, а саме з пенсії. Загальна сума сплати за вищевказаний період становить 27269,72 грн.

Відповідач наголошує, що боржник знав про наявність відкритого виконавчого провадження №62227275 та виконував його в примусовому порядку.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року даний адміністративний позов залишено без руху та запропоновано позивачу у 5 - денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, шляхом надання суду заяви про поновлення строків звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

10.11.2023 року на виконання вимог вказаної ухвали суду, позивач подав уточнену позовну заяву, в описовій частині якої зазначає, що про існування оскаржуваної постанови начальника відділу Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бабійчука С.Л. від 01.06.2020 року позивачу не було відомо, оскільки стягнення коштів на погашення виконавчого збору згідно вказаної постанови здійснювались шляхом прямого відрахування коштів із його пенсії і йому не було відомо, що вказані кошти стягуються саме на погашення виконавчого збору; після повномасштабної агресії рф проти України, з 25.02.2023 року був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України, яку проходить і на даний час.

На переконання позивача, строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому він просить суд поновити строк звернення до суду.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду, суд виходить із наступного.

Частиною другою статті 44 КАС передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Установлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними визначених КАС певних процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це насамперед обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Суд зауважує, що ч.2 ст. 122 КАС чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених норм КАС свідчить, що, в разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Так, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Як установлено у частинах першій, другій статті 6 КАС, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

За приписами статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив ЄСПЛ в ухвалі від 30 червня 2006 року щодо прийнятності заяви (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право на доступ до суду (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та має бути пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 29 липня 1998 року у справі «Герен проти Франції»(Guerin v. France), п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Водночас такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), п. 45).

Отже, за практикою ЄСПЛ, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У пункті 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд визнав що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить суд скасувати постанову начальника відділу Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бабійчука С.Л. від 01.06.2020 року.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця передбачені статтею 287 КАС України.

Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для звернення до суду із позовом щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, крім оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій, статтею 287 КАС України визначено спеціальний строк, що становить 10 днів, та обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Оскаржувана постанова Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про стягнення виконавчого збору у розмірі 130808,74 грн. винесена начальником відділу 01.06.2020 року.

З огляду на зазначене позивач 07.09.2023 року звернувся до суду із значним пропуском установленого процесуальним законом строку. При цьому звернення до суду з позовом напряму залежало від волевиявлення позивача, а тому наведені скаржником обставини не можна визнати поважними причинами пропуску цього строку, що унеможливлює його поновлення.

Відповідно до ч.6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Натомість позивач подав уточнену позовну заяву, у якій обґрунтовуючи поважність причин пропуску 10-денного строку звернення до суду, позивач зазначив, що з 25.02.2022 року був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України, яку проходить і на даний час. Тільки після накладення арешту на всі його рахунки, позивач, перебуваючи на військовій службі, не зміг отримати заробітну плату, і дізнався про існування оскаржуваної постанови, при цьому, не зазначає дати з якої він дізнався про порушення його прав.

Водночас, суд вважає необґрунтованими відповідні посилання позивача, оскільки з 01.06.2020 року по 25.02.2022 року (дата мобілізації) належних доказів на підтвердження поважності причин, що унеможливили звернення до суду з позовом у передбачений законом строк, позивачем не надано.

У відповідності до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що вирішення судом питання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення строку звернення до адміністративного суду можливе лише за результатами розгляду клопотання позивача про поновлення такого строку (або у випадку, якщо позивач не заявить такого клопотання) і виключно в тому разі, якщо суд дійде висновку, що зазначені позивачем причин пропуску строку звернення до суду не є поважними.

На це додатково вказують положення п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, якими встановлено повноваження суду щодо залишення позовної заяви без розгляду саме з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України.

Враховуючи наведене, вказані позивачем підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду є неповажними, доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову позивачу у поновленні строку звернення до суду та, як наслідок залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, наведені, зокрема, в рішеннях від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року у справі "Кромбах проти Франції", згідно з якими держава може встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, в тому числі щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

Дата постановлення ухвали обумовлена перебуванням головуючого судді Дончика В.В. у відрядженні з 08.11.2023 року по 17.11.2023 року включно.

Керуючись ст. ст. 121, 122, 123, 160, 161, 172, 240, 248, 256, 293, 294 КАС України -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Липовецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович