Справа № 120/14410/21-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14410/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

20 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Мацького Є.М. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військова частина НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповдіача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 року в сумі 70000 грн. (сімдесят тисяч гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України ( по особовому складу ) від 14.09.2018 року №501 позивача звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.10.2018 року №188 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.10.2018.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 120/3677/19-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби..

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі № 120/1519/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 року у справі № 120/1394/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

30.03.2020 та 27.10.2021 на виконання вказаних рішень, військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 24219,07 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 77935,19 грн.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для частково задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Так, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей.

Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

В силу статті 116 КЗпП України, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Отже, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Нормами частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Встановлено, що при звільнені із позивачем в жовтні 2018 року проведено розрахунок у загальному розмірі 276184,94 грн.

Грошова компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 24219,07 грн. не виплачена при звільненні, оплата здійснена 30.03.2020.

Індексація грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн. виплачена 27.10.2021.

Період затримки (прострочення) виплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки тривав з 03.10.2018 по 30.03.2020 складає 544 дня, а період затримки виплати індексації грошового забезпечення з 03.10.2018 по 27.10.2021 та складає 1120 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 528,44 грн.

Середній заробіток за період з 03.10.2018 по 30.03.2020 складає 287471,36 грн. (544 дні х 528,44 грн.), а за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 складає 591852,80 грн. (1120 днів х 528,44 грн).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Позивачу визначено розмір грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки у сумі 24219,07 грн., а індексації грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн., розмір сум, виплачених при звільненні складав 276184,94 грн., а середній заробіток за час затримки складає: за період з 03.10.2018 по 30.03.2020 - 287471,36 грн. (544 дні х 528,44 грн.), а за період з 03.10.2018 по 27.10.2021 - 591852,80 грн. (1120 днів х 528,44 грн).

При розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Належні до виплати позивачу суми остаточного розрахунку складають 378339,20 грн., тобто 100% (24219,07 грн. грошова компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки + 77935,19 індексація грошового забезпечення + 276184,94 грн. виплачені при звільненні).

Несвоєчасно виплачені 24219,07 грн. грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 6,4% (24219,07 грн. х 100 / 378339,20 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки складає 287471,36 грн (100%), а 6,4% від повної суми середнього заробітку дорівнює 18398,17 грн.

В свою чергу несвоєчасно виплачені 77935,19 грн. індексації грошового забезпечення у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 20,6% (77935,19 грн. х 100 / 378339,20 грн).

Повна сума середнього заробітку за час прострочення виплати індексації грошового забезпечення складає 591852,80 грн. (100%), а 20,6% від повної суми середнього заробітку дорівнює 121921,68 грн

Відтак, середній заробіток за час прострочення проведення повного остаточного розрахунку при звільненні, виходячи з відсоткового співвідношення, становить 140319,85 грн. (18398,17 грн. + 121921,68 грн )

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 щодо аналогічних правовідносин визначив інший механізм розрахунку розміру компенсації, зазначивши, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення повинне залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, Верховний Суд враховує таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, та принцип пропорційності суми виплати, яка повинна залежати від того, яку частку у відсотковому відношенні сума виплаченої заборгованості становить у складі усіх належних працівнику на дату звільнення виплат. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідне зменшити розмір відповідного відшкодування.

Крім того, слід звернути увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, що обумовлювалось відповідними судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Суд також враховує, що позивач, приймаючи до уваги, що строки звернення до суду із вимогами про виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористанні дні відпустки не обмежені, міг тривалий час не звертатися в суд з позовом з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд наголошує, що датою закінчення проходження позивачем військової служби є 03.10.2018 року, а з позовом про виплату грошової компенсації за невикористанні дні відпустки позивач звернувся лише в листопаді 2019 року (тобто через рік ), в той же час з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач звернувся лише в квітні 2020 року.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 70000 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у сумі 70000 грн.

Визначаючись з приводу особи, з якої належить стягувати середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні покладається саме на роботодавця (власника).

В даному ж випадку, роботодавцем фактично є військова частина НОМЕР_2 , яка перебуває на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

Отже, стягнути відповідні кошти слід з військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Мацький Є.М. Залімський І. Г.