Справа № 420/17177/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся з адміністративним позовом (а.с.14-17) ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції (далі ДПП), в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати на його - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.11.2021 по 19.06.2023; - зобов`язати ДПП нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.11.2021 по 19.06.2023.

Позивач у позові зазначив, що в період з 13.07.2015 по 11.11.2021 проходив службу в патрульній поліції України. Під час проходження служби та при звільненні відповідачем безпідставно не нараховувались та не виплачувались індексація грошового забезпечення та доплата за службу в нічний час, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися з позовом до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 у справі №420/15540/22 його позов задоволено та, зокрема, зобов`язано ДПП нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 20.08.2015 по 31.10.2017 (включно), а також доплату за службу в нічний час за період з 20.08.2015 по 31.03.2018 (включно).

На виконання рішення суду 19.06.2023 року на його особистий банківський рахунок надійшло 10867,30 грн.

Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, та ст.116-117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), позивач вважає, що має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14.07.2023 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову (а.с.10).

Ухвалою суду від 23.08.2023 року прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі. Вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано у ДПП докази виплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 по справі №420/15540/22 (а.с.38-39).

Ухвалою суду від 24.10.2023 року зобов`язано ДПП надати до суду відомості з належними доказами про нараховану та виплачену суму позивачу при його звільненні згідно з наказом від 04.11.2021 року №1468о/с. Зупинено провадження по справі №420/17177/23 до надання доказів по справі.

Ухвалою суду від 16.11.2023 року поновлено провадження по справі.

22.09.2023 року до суду надійшов відзив на позов (а.с.57-63), в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у зв`язку з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми (сплата індексації), ст. ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати замінюється на зобов`язання виконати рішення суду на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Тобто, оскільки на час звільнення позивача зі служби спірна сума йому ще не належала, а вина відповідача у їх не виплаті була відсутня - немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати індексації, що мала місце після того як її було встановлено судом.

Також відповідач зазначив про неспівмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника за період з 12.11.2021 по 17.06.2023 (593 дні) 258099,93 грн до розміру основної заборгованості 10867,30 грн.

Між тим, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, відповідач зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 дійшов висновку щодо необхідності врахування судом істотної частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4,2%. Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,2% становить 10840,19 грн.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21) в період з 13.07.2015 по 11.11.2021 проходив службу в ДПП, що не заперечується сторонами.

Наказом ДПП від 04.11.2021 №1479о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора взводу №2 роти №8 батальйону №2 полку з 11.11.2021 року звільнено із служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Згідно з даними автоматизованої системи діловодства спеціалізованого суду позивач, вважаючи, що йому під час проходження служби та при звільненні відповідачем безпідставно не нараховувались та не виплачувались доплата за службу в нічний час за період з 13.07.2015 по 31.03.2018 та індексація грошового забезпечення за період з 13.07.2015 по 31.10.2017, звернувся з позовом до суду 29.10.2022 року через підсистему «Електронний Суд», зареєстрованого судом 30.10.2022 року по справі №420/15540/22.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2023, яке залишено без змін 13.04.2023 року судом апеляційної інстанції, у справі №420/15540/22 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ДПП щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за період з 20.08.2015 по 31.03.2018 (включно) та індексації грошового забезпечення за період з 20.08.2015 по 31.10.2017 (включно). Зобов`язано ДПП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період з 20.08.2015 по 31.03.2018 (включно) та індексацію грошового забезпечення за період з 20.08.2015 по 31.10.2017 (включно).

Відповідачем на виконання рішення суду здійснений перерахунок доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення позивача.

Згідно платіжної інструкції №8098 від 16.06.2023 року (а.с.68) ДПП через Державну казначейську службу України перераховано на рахунок філії Головного Управління по м. Києву та Київській області Акцiонерного товариства «Державний ощадний банк України» 107 255,68 грн на виплату сум за рішеннями суду та компенсації податку з доходів фізичних осіб, в тому числі 10 867,30 грн для отримувача ОСОБА_1 , що підтверджується відомістю №394 на виплату заробітної плати за червень 2023 року (а.с.69). Кошти у сумі 10 867,30 грн надійшли на особистий рахунок позивача 19.06.2023 року (а.с.36).

Позивач вважає, що період затримки розрахунку з ним склав з 11.11.2021 (у день звільнення) по 19.06.2023 року, проте відповідачем компенсацію не виплачено, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті та матеріали справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII) Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання (ч.1 ст.94 Закону №580-VIII).

Частиною 5 статті 94 цього Закону встановлено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Згідно пп.3 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11.11.2015 року, встановлено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35% посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Учасниками справи не заперечується, що при звільненні позивача зі служби відповідно до наказу ДПП від 04.11.2021 №1479о/с за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), він отримав розрахунок.

Між тим, в наступному, а саме 11.02.2022 року, представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом про надання інформації про здійснення доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення. Отримавши відповідь ДПП про відсутність підстав для здійснення вказаних виплат, позивач 31.10.2022 звернувся до суду з позовом, який був задоволений.

Судом встановлено, що на виконання судового рішення по справі №420/15540/22 від 19.01.2023, яке залишено без змін 13.04.2023 року судом апеляційної інстанції, позивачу 19.06.2023 року виплачено (нараховано на його банківську картку) 10 867,30 грн.

За загальним правилом та сталою судовою практикою пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ (в редакції від 14.08.2021 року, чинній на час звільнення позивача зі служби) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Законом України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022 року, зокрема, частину першу статті 117 КЗпПУ викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, з 19.07.2022 року за несвоєчасний розрахунок сум при звільнення підлягає компенсації середній заробіток, але не більш як за шість місяців.

При цьому, КЗпПУ не містить застережень щодо застосування статті 117 КЗпПУ до правовідносин, які виникли до змін, внесених Законом №2352-ІХ.

Суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати принцип незворотності дії закону у часі, тобто має застосовуватись ст.117 КЗпПУ в редакції Закону №2352-ІХ.

Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності , і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 02.07.2002 року №13-рп/2002).

В межах спірних правовідносин позивач 31.10.2022 року почав реалізацію його порушених прав, звернувшись до суду з позовом (справа №420/15540/22) про виплату неотриманих під час звільнення доплати за службу в нічний час за період з 13.07.2015 по 31.03.2018 та індексації грошового забезпечення за період з 13.07.2015 по 31.10.2017.

Тобто на початок вираження позивачем волевиявлення щодо реалізації його прав, порушених під час звільнення діяла стаття 117 КЗпПУ в редакції Закону №2352-ІХ, що передбачала граничний шестимісячний період компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 19.06.2023 року, тобто також після набрання чинності внесеними змінами до ст.117 КЗпПУ, тому суд вважає, що до спірних правовідносин застосовними є приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022 року.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

На підтримку наведеної вище позиції ВП ВС, 30.11.2020 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі №480/3105/19, у якій зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Така ж позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 у справі №620/4946/22, який зазначив, що розмір середнього заробітку за ст. 117 КЗпПУ має розраховуватися у відсотковому відношенні прямо пропорційно до несвоєчасно нарахованих та виплачених сум відповідачем, належних позивачу при звільненні.

Суд, застосовуючи на підставі ч.5 ст.242 КАС України означені підходи до обставин цієї справи, дійшов наступного висновку.

При звільненні 11.11.2021 року відповідач не виплатив позивачу доплату за службу в нічний час за період з 20.08.2015 по 31.03.2018 та індексацію грошового забезпечення за період з 20.08.2015 по 31.10.2017 у розмірі 10867,30 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу при звільненні виплачено грошове забезпечення 6397 грн (а.с.94).

Таким чином, загальний розмір належних при звільненні ОСОБА_1 виплат становить 17264,30 грн, з яких 10867,30 грн несвоєчасно виплачені доплата за службу в нічний час та індексація грошового забезпечення, які складають 62,94% усіх виплат, належних позивачу при звільненні.

Сума грошової компенсації за доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення у розмірі 10867,30 грн отримана позивачем на картковий рахунок 19.06.2023 року. Однак на підставі ст.117 КЗпПУ в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022 року компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає період не більш як за шість місяців, тобто 183 дні.

Сума середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення по день фактичного розрахунку складає 81015,93 грн: 442,71 грн середньоденного розміру грошового забезпечення (а.с.65) х 183 дні затримки.

З урахуванням сформованих Верховним Судом підходів щодо визначення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпПУ, належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у рощмірі 50991,43 грн (62,94% від 81015,93 грн).

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, правові висновки Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, оскільки повна компенсація за затримку лише частини грошового забезпечення - не відповідає зазначеним принципам.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом: визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за шість місяців затримки з 12.11.2021; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 50991,43 грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач за подання даного позову сплатив 1073,60 грн судового збору (а.с.20).

Суд вважає, що на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 700,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ДПП.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за шість місяців затримки з 12.11.2021 року.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 50991,43 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судові витрати за сплату судового збору в розмірі 700,00 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва