Справа № 580/4960/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4960/23 Головуючий у 1-й інстанції: Гаращенко В.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з Департаменту патрульної поліції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника після ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 823/1427/18 з 15.12.2020 по день фактичного розрахунку - 18.06.2023 на користь позивача в сумі 139 708, 00 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 позов задоволено частково: стягнуто з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні працівника по день фактичного розрахунку за період з 15.12.2020 по 18.06.2023 в розмірі 2 287, 80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить змінити оскаржуване рішення шляхом збільшення суми середнього заробітку за невчасний розрахунок за період з 15.12.2020 по18.06.2023 з 2 287, 80 грн. до 139 708, 00 грн.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач наказом Департаменту патрульної поліції (далі - ДПП) від 24.03.2016 по особовому складу за № 56 о/с з 01.03.2016 призначений на посаду інспектора Управління патрульної поліції в м. Черкаси (надалі - Управління) як територіальному (відокремленому) структурному підрозділі ДПП.

Наказом ДПП від 10.08.2017 №1258 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції та наказом ДПП від 17.07.2017 №303 о/с реалізовано дане звільнення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 у справі №823/1430/17 вищевказані накази скасовано та позивача поновлено на службі.

Наказом ДПП від 02.01.2018 по особовому складу за №1 о/с з 04.01.2018 позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням.

Відповідачем на рішення Черкаського окружного адміністративного суду у справі №823/1430/17 подано до Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, яку постановою від 06.06.2018 задоволено повністю та скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017.

Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 та направлено справу на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17 апеляційну скаргу ДПП на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 залишено без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду - без змін.

З наведеного вбачається, що позивач вважається звільненим зі служби в поліції за власним бажанням з 04.01.2018.

Позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану в 2017 році відпустку та середнього заробітку за невчасний розрахунок.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 у справі № 823/1427/18 у задоволенні такого позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення. Постановою Верховного Суду від 30.01.2020 у даній справі касаційну скаргу позивача залишено без задоволення.

Позивач подав заяву про перегляд остаточного рішення у справі №823/1427/18 за нововиявленими обставинами, у задоволенні якої ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі №823/1427/18 апеляційну скаргу позивача на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 задоволено: ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 - скасовано; стягнуто з ДПП на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 2 897, 88 грн.; стягнуто з ДПП на користь позивача компенсацію за невикористану в 2017 році відпустку в розмірі 2 287, 80 грн.; стягнуто з ДПП на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні в розмірі 163 959, 00 грн.

Дані суми, а саме 2 897, 88 грн., 163 959, 00 грн. та 2 287, 80 грн. стягнуті Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання з рахунків відповідача на користь позивача:

- 24.03.2021 згідно з меморіальним ордером № 289 від 23.03.2021;

- 24.03.2021 згідно з меморіальним ордером № 290 від 23.03.2021;

- 18.06.2023 згідно з платіжною інструкцією № 1/213 від 16.06.2023.

Позивач вважає, що після ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 823/1427/18 з 15.12.2020 по 18.06.2023 має право на компенсацію середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації невикористаної відпустки в розмірі з 15.12.2020 по день фактичного розрахунку - 18.06.2023, в розмірі 139 708 грн. 00 коп., а тому і звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, приймаючи спірне рішення, зазначив про непропорційність заявленої суми стягнення 139 708 грн. відносно суми компенсації невикористаної відпустки 2 287, 80 грн., а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині виплаченої із затримкою компенсації за невикористану в 2017 році відпустки, а саме у розмірі 2 287, 80 грн.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 139 708, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2023 на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 823/1427/18 стягнуто Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання з рахунків відповідача компенсацію невикористаної відпустки в сумі 2 287, 80 грн., тобто фактична її виплата здійснена з затримкою, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що допущена відповідачем бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2020 по 18.06.2023 є протиправною.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Водночас, колегія суддів враховує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Так, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Як було зазначено вище, обрахований позивачем відповідно до Порядку № 100 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 139 708, 00 грн.

Водночас, вказана сума коштів є істотно більшою, аніж виплачені кошти на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 823/1427/18 в сумі 2 287, 80 грн., що несвоєчасно виплачені у зв`язку зі звільненням позивача.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплачених із затримкою коштів, а саме до - 2 287, 80 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2020 по 18.06.2023 підлягає сума у розмірі 2 287, 80 грн.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та правильно зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яку необхідно виплатити позивачу.

При цьому, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.