Справа № 520/12384/22
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 р. Справа № 520/12384/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 10.04.23 у справі №520/12384/22

за позовом ОСОБА_1

до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11.09.2020 по 25.12.2022.

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11.09.2020 по 25.12.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11.09.2020 по 25.12.2022.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.09.2020 по 25.12.2022 у розмірі 100% від суми, виплаченої за рішенням суду по справі № 520/9505/21, а саме в сумі 8270,14 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване рішення та викласти третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11.09.2020 по 25.12.2022 у сумі 185 045,00 грн».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції у рішенні посилається на обставини, які не мають стосунку до цієї справи та не є предметом її розгляду. Вказує, що суд першої інстанції неправомірно обчислив кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача та дійшов помилкового висновку про можливість застосування до спірних відносин принципу пропорційності, необґрунтовано зменшив належну до виплати працівникові суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 25.12.2022, а також застосував алгоритм розрахунку цієї суми, який суперечить положенням ч.1 ст.117 КЗпП України. Звертає увагу, що судом першої інстанції не вирішено клопотання позивача щодо заміни найменування відповідача «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил» на «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону».

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не враховано того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 за №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022, стаття 117 КЗпП України викладена у новій редакції та передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Звертає увагу, що відповідачем судове рішення у справі №520/9505/21 виконане шляхом виплати позивачу належних сум, що підтверджується платіжним дорученням Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 23.12.2022 за №852, при цьому рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2023 у справі №520/10457/22 вже зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошові кошти за затримку розрахунку при звільненні з 11.09.2020 по 30.10.2022, тобто за період понад 6 місяців, а повторного стягнення з відповідача таких коштів жодною законодавчою нормою не передбачено.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

30.06.2023 до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання про здійснення апеляційного розгляду справи у порядку загального позовного провадження з викликом сторін справи №520/12384/22.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною шостою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

В силу положень пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Ця справа не відноситься до спорів, визначених у частині четвертій статті 12, частині четвертій статті 257 КАС України, що можуть бути розглянуті виключно за правилами загального позовного провадження.

З приводу посилань представника відповідача на те, що характер і кількість доказів у цій справі потребують їх детального вивчення, колегія суддів зауважує, що дослідження доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи, є обов`язком суду в силу приписів частини восьмої статті 262 КАС України.

Однак, наведене не означає необхідності розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом осіб, адже відповідні дії суд має вчинити і під час розгляду справи за правилами письмового провадження.

Так, суд встановлює обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, а також письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2022 визначено порядок подання сторонами заяв по суті справи, запропоновано відповідачу надати докази, необхідні для повного та всебічного з`ясування обставин справи, а ухвалою суду апеляційної інстанції у даній справі встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідач має право подати до суду всі докази, на які він посилається в апеляційній скарзі, та у письмовій формі викласти обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини є доволі поширеними у судовій практиці, а суть спору не свідчить про наявність виключної правової проблеми, значну складність справи чи суспільний інтерес до її розгляду.

Враховуючи характер спірних відносин, склад учасників, предмет доказування та той факт, що розгляд справи не становить значний суспільний інтерес, дана справа відноситься до справ незначної складності.

Також суд звертає увагу, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні в суді апеляційної інстанції) жодним чином не позбавляє відповідача права на касаційне оскарження, оскільки за змістом пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

З огляду на те, що справа відноситься до категорії незначних, не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, характер спірних відносин і предмет доказування не є складними і не вимагають проведення судового засідання, заявником не наведено достатніх мотивів для необхідності призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та не вбачає необхідності виходу із письмового провадження та призначення до розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, надання пояснень сторонами у зазначеній справі, у зв`язк у з чим підстави для апеляційного розгляду справи за участю сторін у справі відсутні, а отже у задоволенні клопотання відповідача слід відмовити.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити частково з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , з липня 2004 року по 10 вересня 2020 року проходив службу в органах прокуратури України на різних посадах та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.

Наказом від 10.09.2020 за №577-к позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури об`єднаних сил 10.09.2020 та виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил та усіх видів забезпечення з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби (а.с. 17).

За змістом позовної заяви при звільненні з військової служби позивачу не виплачені усі належні до сплати суми.

Так, у позовній заяві позивачем вказано, що відповідачем (Спеціалізованою прокуратурою у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил) вихідну допомогу при звільненні з військової служби за 8 років (у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) йому виплачено без урахування грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

За захистом порушених прав позивач звернувся до суду з відповідним позовом до Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил.

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 520/24471/21, визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вихідної допомоги при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити нарахування та виплату звільненому з військової служби у запас ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №520/24471/21 Спеціалізованою прокуратурою у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил 23.12.2022 позивачу сплачено 8 270,14 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 852 від 23 грудня 2022 року (а.с.48).

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум, за період з 11.09.2020 по 25.12.2022, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з огляду на обставини того, що нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, дійшов висновку, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати належних під час звільнення сум (вихідної допомоги) на підставі статті 117 КЗпП України, а саме за період з 11.09.2020 по 25.12.2022.

Водночас, застосувавши принцип співмірності та зменшивши розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 8 270,14 грн. (100% від суми, виплаченої позивачу на виконання судового рішення).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг позивача та відповідача, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на час спірних правовідносин сторін), якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП).

За цих обставин вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Колегія суддів зазначає, що обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №520/24471/21.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №520/24471/21 зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити нарахування та виплату звільненому з військової служби у запас ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду, відповідач 23.12.2022 провів розрахунок з позивачем у сумі 8 270,14 грн.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 04.12.2019 у справі №825/66/16.

Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Як наслідок, бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (щодо виплати вихідної допомоги у належному розмірі) є протиправною.

Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

За матеріалами справи позивача виключено зі списків особового складу військової прокуратури 10.09.2020. Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення проведено лише 23.12.2022.

Колегія суддів зазначає, що Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1 викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

18 липня 2022 року Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» опубліковано в офіційному виданні Голос України, а тому цей Закон набрав чинності 19 липня 2022 року, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідальність роботодавця пов`язана з невиплатою належних звільненому працівникові сум, належних йому при звільненні та днем фактичного розрахунку.

Тобто задля настання відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок працівника при звільненні необхідні дві умови: 1) невиплата роботодавцем всіх сум працівнику, які належать йому при звільненні; 2) фактичний розрахунок роботодавця з уже звільненим працівником.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 23 грудня 2022 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 КЗпП України, до спірних правовідносин застосовними є приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01 липня 2022 року.

Відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 23 червня 2022 року по 23 грудня 2022 року, тобто за 184 календарних дні.

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає таке.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі по тексту - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Як вбачається з абз.2 п.7 Порядку №260 середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладенні положення при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Тобто, при визначенні середньоденного розміру грошового забезпечення позивача необхідно використовувати календарні дні, а не робочі.

Виходячи зі змісту довідки про доходи позивача за липень - серпень 2020 року, грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням становить 63748,34 грн., тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 31874,17 грн. (а.с.22).

Так, у липні та серпні 2020 року 61 день, а отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 1028,00 грн.

Відтак середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 189 152,00 грн. (1028,00 грн. х 184 календарних дні).

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній вище постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Застосовуючи наведені висновки, колегія суддів вказує на те, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 8 270,14 грн. (виплачене грошове забезпечення) / 189 152,00 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 4,37%.

Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,37% становить: 1028 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 4,37 % = 44,92 грн.; 44,92 грн. * 184 (кількість днів затримки розрахунку) = 8 265,28 грн.

За таких обставин, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у сумі 8 265,28 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо зазначених обставин приймаються колегією суддів у якості належних.

Щодо посилання відповідача на те, що відповідачем судове рішення у справі №520/9505/21 виконане шляхом виплати позивачу належних сум, що підтверджується платіжним дорученням Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 23.12.2022 за №852, при цьому рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2023 у справі №520/10457/22 вже зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошові кошти за затримку при звільненні з 11.09.2020 по 30.10.2022, тобто за період понад 6 місяців, а повторного стягнення з відповідача таких коштів жодною законодавчою нормою не передбачено, то колегія суддів зазначає таке.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022 у справі № 520/9505/21, зокрема, зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок, нарахування та виплату звільненому з військової служби у запас ОСОБА_1 компенсації за невикористанні відпуски у кількості 206 діб, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок, нарахування та виплату звільненому з військової служби запас ОСОБА_1 компенсації за невикористанні відпуски кількості 206 діб, з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок, нарахування та виплату звільненому з військової служби у запас ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за період з 12.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2023 року у справі № 520/10457/22, зокрема зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати компенсації за невикористанні відпуски у кількості 206 діб, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, за період з 11.09.2020 по 30.10.2022 у сумі 44461,64 грн.

Тобто позовні вимоги у справі № 520/10457/22 та у цій справі є різними.

Нарахування та виплата ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати компенсації за невикористанні відпуски у кількості 206 діб за період з 11.09.2020 по 30.10.2022 на виконання судового рішення у справі №520/10457/22 не звільняє відповідача від обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме вихідної допомоги при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Щодо посилання позивача на те, що судом першої інстанції не вирішено клопотання позивача щодо заміни найменування відповідача «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил» на «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону», то колегія суддів зазначає, що таке не позбавляє позивача права на звернення до виконання судового рішення у справі.

Так, за матеріалами справи Наказом Генерального прокурора від 17.03.2023 за №74 внесено зміни до Наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 за №66 «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонні сфері (на правах обласних)».

Зокрема, згідно з пунктом 4 наказу Генерального прокурора від 17.03.2023 за № 74 юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил» (на правах обласної прокуратури) перейменовано у юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц, зміна найменування юридичної особи не свідчить про її припинення як юридичної особи шляхом її реорганізації, з огляду на що зазначені обставини не можуть бути підставою для висновку про те, що такий суб`єкт є відмінним від відповідної юридичної особи.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 у справі №520/12384/22 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2022 по 23.12.2022.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2022 по 23.12.2022 в сумі 8 265, 28 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко