Справа № 200/15495/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 200/15495/21

адміністративне провадження № К/990/29662/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Губської О.А., Єресько Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 200/15495/21

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Дяченка Олексія Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року (суддя-доповідач - Блохін А.А., судді: Казначеєв Е.Г., Компанієць І.Д.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (по тексту - Порядок № 1078);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 грн за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно в сумі 128 855,31 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11 листопада 2017 року по 14 травня 2020 року ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а з 15 травня 2020 року по 27 липня 2020 року у військовій частині НОМЕР_2 , та був зарахований на грошове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 . На виконання рішення суду від 29 грудня 2020 року у справі №200/9921/20-а відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року включно в сумі 14999,12 грн (утримано військовий збір 1,5%). Однак, усупереч вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року, виходячи з фіксованої величини 4463,15 грн у місяць на загальну суму 128 855,31 грн. Окремо зазначено, що правовідносини у цьому позові не досліджувалися та не встановлювалися у справі № 200/9921/20-а.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) у розмірі різниці між сумою індексації, що склалася у березні 2018 року, і розміром підвищення доходу у цьому місяці відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) у розмірі різниці між сумою індексації, що склалася у березні 2018 року, і розміром підвищення доходу у цьому місяці відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір, окружний суд дослідив спірні правовідносини через крізь призму абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 та встановив, що сума збільшення грошового доходу у березні 2018 року у порівнянні з грошовим доходом отриманим у лютому 2018 року становить 374,05 грн, а не 0 грн, як помилково зазначає позивач у своєму розрахунку. Різниця між сумою індексації і розміром підвищення доход у березні 2018 року складає 4089,10 грн, а не 4463,15 грн, як помилково зазначає позивач у своєму розрахунку.

Враховуючи, що до січня 2019 року відсутнє підвищення тарифних ставок (окладів), суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачу суми індексації з 01 березня 2018 по 31 грудня 2018 року в розмірі, що дорівнює різниці між сумою індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (березень 2018 року) і розміром підвищення доходу. Отже, бездіяльність відповідача в цій частині є протиправною.

Поряд з цим суд першої інстанції зазначив, що позивачем при здійсненні власного розрахунку суми, що підлягає виплаті, не враховано наступне підвищення окладу, яке мало місце у січні 2019 року. Зокрема суд установив, що відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2021 року № 1105 про нараховане грошове забезпечення позивача, з січня 2019 року відбулося збільшення складових грошового доходу, які не мають разового характеру (у тому числі оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка, тощо). Так, у грудні 2018 року грошове забезпечення становило 7951,37 грн, у т.ч. оклад за військовим званням 530 грн, посадовий оклад 2775,13 грн, надбавка за вислугу років 826,29 грн, надбавка - 413,15 грн, премія 3335,69 грн, індексація 71,08 грн, а у січні 2019 року - 10895,08 грн, у т.ч. оклад за військовим званням 600 грн, посадовий оклад 3080 грн, надбавка за вислугу років 920 грн, надбавка - 2990 грн, премія 3234 грн, індексація 71,08 грн. Тобто, постійні складові грошового забезпечення позивача у січні 2019 року збільшені, а сума підвищення доходу складає 2943,71 грн.

Відтак, оскільки прожитковий мінімум, установлений для працездатних осіб у січні 2019 року, становив 1921 грн, при цьому сума індексації у січні 2019 року складала 71,08 грн, то суд першої інстанції дійшов висновку, що сума підвищення грошового доходу у січні 2019 року є більшою ніж сума індексації грошового забезпечення, що склалася у місяці підвищення доходу.

З огляду на це вирішив, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період починаючи з 01 січня 2019 року по 27 липня 2020 року включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У підсумку Донецький окружний адміністративний суд, ураховуючи відсутність у суду повноважень самостійно здійснювати розрахунки сум індексації, дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) у розмірі різниці між сумою індексації, що склалася у березні 2018 року, і розміром підвищення доходу у цьому місяці відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року рішення суду першої інстанції скасовано. Провадження у справі № 200/15495/21 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України).

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що фактичною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом стала його незгода з діями та бездіяльністю відповідача під час виконання рішення суду у справі №200/9921/20-а. Так, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9921/20-а за період березень 2018 року - липень 2020 року відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 3497,38 грн. Однак позивач, уважаючи, що при виплаті індексації за березень 2018 року - липень 2020 року відповідачем щомісячно додатково повинна нараховуватися «фіксована сума індексації» у розмірі 4463,15 грн звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тому, за висновком апеляційного суду, у даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Наявність спеціальних правових норм КАС України (статті 382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

За таких обставин Перший апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

29 серпня 2023 року на адресу Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Дяченка Олексія Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року та справу направити для продовження розгляду до цього ж суду.

Аргументи заявника касаційної скарги полягають у тому, що закриваючи провадження у справі суд апеляційної інстанції застосував пункт 4 частини першої статті 238 КАС України. Підставою для застосування цієї норми процесуального закону судом апеляційної інстанції є те, що вже існує судове рішення, яке набрало законної сили, щодо спору між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно.

Однак скаржник зауважує, що закриття провадження у справі на цій нормативній підставі можливе за умови, якщо рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за результатами розгляду тотожного позову, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Проте судом апеляційної інстанції не враховано, що предмети позовів у справах № 200/9921/20-а та №200/15495/21 є різними. У справі №200/9921/20-а предметом оцінки та розгляду було право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно із застосуванням базового місяця березень 2018 року. Натомість, у справі № 200/15495/21 предметом спору є правильність встановлення відповідачем розміру індексації - різниці грошового забезпечення у фіксованій величині у грошовому еквіваленті за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року із визначенням чіткої суми. Більше того, судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі №200/9921/20-а позивачу відмовлено у задоволенні заяви у порядку статті 383 КАС України щодо невиплати щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 4463,15 грн за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно в сумі 128 855,31 грн.

На тлі цього заявник вказує про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 4 частини першої статті 238 КАС України у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21, від 06 квітня 2023 року у справі №420/11424/21, від 12 квітня 2023 року у справі №560/13302/21, від 20 квітня 2023 року у справі №320/8554/21, від 03 травня 2023 року у справі №160/10790/22, від 09 травня 2023 року у справі №120/2234/22-а, від 09 травня 2023 року у справі №400/12702/21, від 09 травня 2023 року у справі №560/538/22, від 09 травня 2023 року у справі №580/8769/21, від 22 червня 2023 року у справі №520/6243/22, від 27 липня 2023 року у справі №160/12028/22, від 03 серпня 2023 року у справі №420/23183/21, від 15 серпня 2023 року у справі №580/9339/21, від 15 серпня 2023 року у справі №400/3784/22, від 15 серпня 2023 року у справі №520/1800/22, від 17 серпня 2023 року у справі №160/4155/22, від 17 серпня 2023 року у справі №580/3967/22.

Ухвалою від 25 жовтня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надійшов, що не є перешкодою для перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України.

Ухвалою від 15 листопада 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи.

Позиція Верховного Суду

Згідно з ухвалою від 25 жовтня 2023 року, касаційне провадження відкрито з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції пункту 4 частини першої статті 238 КАС України при прийнятті постанови, якою закрито провадження у справі, що відповідає підставам касаційного оскарження.

Перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 11-257заі18, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

За змістом пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність в іншій справі постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи і які набрали законної сили.

Таким чином спірним є питання наявності в межах двох справ одночасної сукупності вищевказаних умов для закриття провадження у справі, що розглядається.

Проаналізувавши підстави, предмет позову та суб`єктний склад сторін у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження, оскільки має місце спір, що виник між тими самими сторонами, стосується одного й того самого предмету і заявлений з тих самих підстав, що й у справі № 200/9921/20-а, за наслідком розгляду якого ухвалено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, яке набрало законної сили 29 січня 2021 року.

Надаючи оцінку правильності застосування Першим апеляційним адміністративним судом норм процесуального права, Суд виходить з такого.

Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 200/9921/20-а позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 11 листопада 2017 року по 27 липня 2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 11 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року, а в період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11 листопада 2017 року по 27 липня 2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 11 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року, а в період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Вказане рішення суду набрало законної сили 29 січня 2021 року.

Отже, у рамках розгляду справи № 200/9921/20-а вирішено питання про право позивача на нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року з урахуванням базового місяця індексації - березень 2018 року. При цьому, у справі № 200/9921/20-а судом не досліджувалося питання наявності права, розміру, механізму розрахунку щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення позивача відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Тобто, під час розгляду та вирішення цієї справи судом не здійснювалася оцінка спірних правовідносин крізь призму зазначених норм Порядку № 1078.

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, необхідно зазначити, що предметом позову у ній якраз і є питання розрахунку індексації - різниці грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

У касаційній скарзі її автор зазначає про нетотожність позову у цій справі та справі №200/9921/20-а, оскільки у цьому випадку позовні вимоги стосуються виплати індексації грошового забезпечення у фіксованій величині в розмірі 4463,15 грн згідно вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Тобто, дослідженню у цій справі підлягає питання наявності у позивача права на отримання індексації грошового забезпечення у період з 01 березня 2018 року, виходячи з фіксованої величини, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу, яка передбачена зазначеними положеннями Порядку № 1078.

У такому контексті Суд зазначає, що предметом позову у цій справі є саме питання наявності розрахунку фіксованої щомісячної індексації грошового забезпечення та її розміру. Вказане не було предметом правової оцінки судами у справі № 200/9921/20-а, оскільки перевірка правильності нарахованих відповідачем позивачу сум індексації грошового забезпечення з урахуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 не здійснювалася.

Відтак, судом апеляційної інстанції здійснено неправильний порівняльний аналіз підстав і обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у справі, що розглядається та у справі №200/9921/20-а.

Ураховуючи, що відповідно до пункту 13 Порядку № 1078 спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку, питання обчислення суми індексації може бути предметом судового контролю, а позовні вимоги щодо правильності їх обчислення можуть бути заявлені окремим позовом. При цьому, моментом виникнення спірних правовідносин буде ймовірне порушення прав позивача після виплати відповідачем індексації грошового забезпечення, з розміром якої позивач не погоджується.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, у постановах від 15 грудня 2022 року у справі №460/3473/21, від 23 січня 2023 року у справі №340/3391/22, від 31 січня 2023 року у справі № 340/3391/22, від 13 березня 2023 року у справі №560/11003/22 і багатьох інших, зокрема й у тих, на які касатор посилається у скарзі, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

За таких обставин викладена в оскаржуваній постанові позиція Першого апеляційного адміністративного суду про те, що вимоги, заявлені позивачем у цій справі, вже були предметом судового розгляду в іншій адміністративній справі № 200/9921/20-а та їх фактично вже було вирішено по суті, є помилковою, оскільки суперечить дійсним обставинам.

Зважаючи на це також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

У підсумку колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не здійснив порівняльний аналіз підстав і обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у справі, що розглядається та у справі № 200/9921/20-а, не з`ясував ознаки тотожності між позовними вимогами у цих справах, незважаючи на те, що їх з`ясування є передумовою для закриття провадження у справі з підстав, установлених пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України.

У свою чергу, вказані обставини виключають наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи з вимог пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, а також необхідності реалізації позивачем в межах адміністративної справи №200/9921/20-а подання заяви у порядку судового контролю за виконанням рішення, як про це зазначив апеляційний суд. При цьому, як обґрунтовано зауважив у касаційній скарзі її автор, Перший апеляційний адміністративний суд залишив поза увагою те, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі №200/9921/20-а позивачу відмовлено у задоволенні заяви у порядку статті 383 КАС України щодо невиплати щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 4463,15 грн за період з 01 березня 2018 року по 27 липня 2020 року включно в сумі 128 855,31 грн.

Відтак, вимоги позивача у межах цієї позовної заяви, можуть бути заявлені окремим адміністративним позовом та повинні оцінюватися судами на предмет їх обґрунтованості.

Таким чином, у ході касаційного розгляду справи підтвердилися доводи Дяченка О.В. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної постанови, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином касаційна скарга Дяченка О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направлянням справи до суду цього ж суду для продовження розгляду.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

З огляду на результат касаційного перегляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі № 200/15495/21 скасувати.

Справу № 200/15495/21 направити до Першого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов О.А. Губська Л.О. Єресько