Справа № 161/9018/23
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 161/9018/23 пров. № А/857/14379/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року (прийняте в м. Луцьку суддею Філюк Т. М.; складене в повному обсязі 24 липня 2023 року) в адміністративній справі № 161/9018/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті Департамент державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті про визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В :

01 червня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із вказаним позовом та просила:

- визнати протиправною і скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпеки) в справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, серії АА № 00006217 від 10 березня 2023 року;

- провадження в справі закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вказаною постановою її притягнуто до відповідальності за те, що 14.02.2023 о 17:10 год, на 127 км + 793 м а/д М-19 Волинської обл. автоматичним пунктом фіксації зафіксовано транспортний засіб МАЗ 650108, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальною особою якого є ОСОБА_1 , який допустив рух із перевищенням нормативних параметрів, зазначених у п. 22.5 ПДР України, а саме:

перевищення загальної маси транспортного засобу на 45,103 % (18,041 т), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т, навантаження на здвоєні осі транспортного засобу на 21 455 % (4.076 т), при дозволеному максимальному навантаженні на здвоєні осі 19 т та на відстані між осями від 1.3 м до 1.8 м, при спарених колесах (далі оскаржувана постанова).

Вказує, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та підлягає скасуванню, позаяк оскаржуване рішення складене з порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та Інструкції № 521 від 27.09.2021, а зазначені у ній відомості не відповідають дійсності. Крім того, повірка технічного засобу, яким в автоматичному режимі зафіксовано порушення, станом на 10.03.2023 була недійсною. Також покликається на ряд інших процесуальних недоліків, допущених при винесенні оскаржуваної постанови.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду із вказаним позовом.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті Департамент державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті про визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті по справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА № 00006217 від 10 березня 2023 року відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дослідив технічні дані автомобіля та державний номерний знак напівпричепу, що мало наслідком невірне визначення дійсних технічних характеристик транспортних засобів та їхньої максимальної маси. Також суд першої інстанції не дослідив найменування виробника вимірювальної техніки та року її виготовлення, найменування власника засобу вимірювальної техніки; не надав значення тому, що відповідач грубо порушив процедуру складання постанови про адміністративне правопорушення та порядок повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Так, апелянт, про існування оскаржуваної постанови не знала, оскільки таку не отримувала засобами поштового зв`язку. Також, з покликанням на постанову Верховного Суду від 22 січня 2021 р. у справі № 640/11869/20, вважає, що суд першої інстанції неправомірно відхилив клопотання про розгляд справи з викликом сторін, як і про витребування документів. Відтак, суд першої інстанції не дослідив докази, надав перевагу одним доказам над іншими; не сприяв повному та всебічному розгляду справи та дійшов хибного висновку про доведеність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, вважаючи, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду є законним та обґрунтованим. Тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому покликається на те, що сідельний тягач та причеп становлять один транспортний засіб (автомобільний поїзд) і позивач, як власниця сідельного тягача, повинна нести відповідальність за перевищення вагових параметрів транспортного засобу. Повна інформація, яка формує об`єктивну сторону правопорушення, є в постанові, інформаційних файлах та даних фотофіксації, які містять в постанові. Вказує, що автоматична фіксація порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті виключає суб`єктивне трактування фактичних обставин, забезпечує прозорість фіксації порушень, об`єктивну оцінку обставин та факту вчиненого правопорушення. Також наголошує на правомірності дій відповідача під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог статті 279-5 КУпАП, відповідно до якої вказані справи розглядаються без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Звертає увагу, що позивач при обґрунтуванні позовних вимог не врахував внесені до наказу МІУ № 512 зміни та посилається на вимоги до оформлення постанови, що втратили чинність на момент виникнення спірних правовідносин. Натомість, оскаржувана постанова відповідає додатку 1 Інструкції № 512 та містить усю визначену законодавством інформацію як і опис обставин, установлених під час розгляду справи. При цьому, перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу, визначених пунктом 22.5 ПДР України, було встановлено з урахуванням допустимої похибки вимірювання вагового комплексу, яка складає до 10 % щодо визначення загальної маси транспортного засобу та 16 % щодо навантаження на осі. А фотографії руху транспортного засобу через автоматичний пункт також є на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки у мережі Інтернет за посиланням, яке є в постанові. Технічні засоби фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі відповідають вимогам встановленим чинним законодавством України, на підтвердження чого надано копії сертифікату перевірки типу та сертифікату відповідності. Також оскаржувана постанова була надіслана своєчасно рекомендованим листом з повідомленням на адресу реєстрації позивача, що підтверджується доданою формою № 119, проте позивач не здійснила відповідних дій щодо отримання відправлення.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 10.03.2023 старший державний інспектор відділу впровадження системи автоматичної фіксації правопорушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті (далі Департамент) Сидоренко А. В. виніс постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00006217, відповідно до якої ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 51 000 грн.

Із оскаржуваної постанови видно, що 14.02.2023 о 17:10 год, на 127 км + 793 м а/д М-19 Волинської обл. автоматичним пунктом фіксації зафіксовано транспортний засіб МАЗ 650108, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальною особою якого є ОСОБА_1 , який допустив рух із перевищенням нормативних параметрів, зазначених у п. 22.5 ПДР України, а саме: перевищення загальної маси транспортного засобу на 45,103 % (18,041 т), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т, навантаження на здвоєні осі транспортного засобу на 21 455 % (4,076 т), при дозволеному максимальному навантаженні на здвоєні осі 19 т та на відстані між осями від 1,3 м до 1,8 м, при спарених колесах (а. с. 11).

Вважаючи зазначену постанову неправомірною, ОСОБА_1 оскаржила її до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позаяк відповідачем належними та допустимими доказами доведений факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП, рішення суб`єкта владних повноважень необхідно залишити без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-ІІІ).

Статтею 5 Закону № 2344-ІІІ серед основних завдань державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту визначено створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з частиною четвертою статті 48 Закону № 2344-ІІІ у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини другої статті 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з пунктом 22.5 цих Правил за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

Єдині вимоги до проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів з вантажем або без нього автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами встановлюють Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30 (далі - Правила № 30).

За приписами пункту 3 Правил № 30 транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд (пункт 4 Порядку № 30).

Статтею 132-1 КУпАП визначено відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів та правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.

Відповідно до частини другої вказаної вище статті КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 % до 10 % включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 %, але не більше 20 %; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 %, але не більше 30 %; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 %.

Підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частинами першою і другою цієї статті, є наявність дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Відповідно до статті 14-3 КУпАП адміністративну відповідальність несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затверджений постановою КМУ від 14.11.2018 № 1197 (далі Порядок 1197) визначає процедуру внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (далі - Реєстр) відомостей про належного користувача транспортного засобу (далі - належний користувач).

Пунктом 2 Порядку 1197 передбачено, що належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи - лізингоодержувача (особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи - лізингоодержувача) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру, відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення несуть відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

На підтвердження вчиненого позивачем порушення відповідач надав, зокрема, чек приладу «WIM 44, 44», із якого видно, що загальна фактична маса транспортного засобу становила 64 490 кг, а загальне навантаження на здвоєну 2 та 3 вісь транспортного засобу - 27 472 кг (14 304 + 13 168); фотофіксацію, із якої видно, що транспортний засіб рухався з причепом; вказані перевищення визначені з урахування 10-відсоткової похибки приладу.

Також, фотографії руху транспортного засобу через автоматичний пункт є на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки у мережі Інтернет за посиланнями, які є постанові.

Враховуючи викладене, є достатні підстави вважати, що вказаний транспортний засіб перевищив встановлені пунктом 22.5 ПДР України нормативи загальної фактичної маси транспортного засобу (автопоїзда) на дорогах державного значення - 40 т, а також навантаження на здвоєну вісь (від 1,3 до 1,8 метра між осями) при спарених колесах - 19 т.

Зважування було здійснене Приладом автоматичним для зважування дорожніх транспортних засобів у русі; тип - Інформаційно-телекомунікаційна система «Автоматизована система зважування ТЗ в русі (WIM)». Підсистема вагового контролю транспортних засобів. Заводський номер Wim 44. Справність та відповідність вимогам Технічного регламенту та ДСТУ підтверджена копіями наявних в справі Сертифікатами відповідності UA.TR.001 35 321-21 та UA.TR.001 35 320-21 від 09.08.2021 та Сертифікату перевірки типу UA.TR.001 76-20 Rev.1 від 17.06.2021 (чинний до 16.06.2030).

Відповідно до статті 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, сідельний тягач це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

За змістом пункту 1.10 ПДР України причіп це транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом:

автопоїзд (транспортний состав) це механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою, а експлуатацією транспортного состава є транспортування тягачем причепа згідно з інструкцією щодо його використання (відповідність причепа тягачу, наявність страхового з`єднання, єдиної системи сигналізації, освітлення тощо).

З урахуванням викладеного, напівпричеп та належний позивачу сідельний тягач складають один транспортний засіб, призначений для перевезення вантажів, нормативи загальної фактичної маси якого на дорогах державного значення (40 т), а також навантаження на здвоєну вісь (від 1,3 до 1,8 метра між осями) при спарених колесах (19 т) визначені пунктом 22.5 ПДР України.

Вказане дає достатні підстави для кваліфікації дії позивача, як власниці сідельного тягача, за частиною другою статті 132-1 КУпАП, а тому покликання апелянта на те, що судом першої інстанції не було досліджено технічні дані автомобіля та державний номерний знак напівпричепу, що мало наслідком невірне визначення дійсних технічних характеристик транспортних засобів та їхньої максимальної маси, є безпідставними, позаяк таке жодним чином не впливає на кваліфікацію вчиненого правопорушення.

Процедура розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті визначена статтею 279-5 КУпАП, відповідно до якої у разі якщо адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, уповноважені на те посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а в разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлюють відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-3 цього Кодексу, або вантажовідправника.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи).

Днем отримання постанови є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення її особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, або повнолітньому члену сім`ї такої особи. У разі якщо особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, відмовляється від отримання постанови, днем отримання постанови є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову від її отримання.

У разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або Єдиному державному демографічному реєстрі адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

Тобто, виклик особи для розгляду в справах про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, не є обов`язковим; а оскаржувана постанова в повній мірі відповідає додатку 2 Інструкції з оформлення уповноваженими посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 27 вересня 2021 року № 512; зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2021 р. за № 1287/36909, та містить усю визначену ним інформацію як і опис обставин, установлених під час розгляду справи.

Оскаржувана постанова була надіслана рекомендованим листом з повідомленням на адресу реєстрації позивача, що підтверджується доданою формою № 119, проте була повернута за закінченням терміну зберігання (а. с. 60 + зворот цього аркуша), а відтак були відсутні підстави для витребування додаткової інформації із Волинської дирекції АТ «Укрпошта».

З приводу відхилення клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:

оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження (пункти 6, 10 частини шостої статті КАС України).

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Також, частинами першою, другою статті 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Так, за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, зокрема, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Із зазначених вище підстав вказана адміністративна справа підпадає під критерії справ незначної складності, а обсяг доданих до позову документів дозволяв розглянути її в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та без проведення судового засідання, при тому, що матеріали адміністративної справи чітко відображали правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування, а тому були достатніми для вирішення справи по суті позовних вимог та прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

З приводу покликання апелянта на постанову Верховного Суду від 22 січня 2021 р. у справі № 640/11869/20 колегія суддів вважає за необхідне насамперед зауважити, що правовідносини у вказаній справі та справі, що розглядається, не є релевантними.

Так, предметом позову у справі № 640/11869/20 було визнання протиправним і скасування наказу Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21 травня 2020 року № 124 «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації», яким скасовано повідомлення про початок будівельних робіт від 25 лютого 2020 року № КВ 74 та реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28 лютого 2020 року № КВ 96 щодо об`єкта будівництва «Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. «Б» за адресою: 04070, м. Київ, Подільський район, площа Поштова, 3 літ «Б», який стосувався реконструкції споруд та інженерних мереж, у тому числі допоміжних виробництв, що належать підприємствам, без перепрофілювання та зміни зовнішніх геометричних параметрів); загальна площа об`єкта відповідно до проектної документації 609,30 кв. м, загальна площа нежитлових приміщень об`єкта будівництва 960,00 кв. м.

З огляду на предмет спору, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення у цій справі впливає на захист суспільного інтересу, який виражається у забезпеченні дотримання забудовником всіх правил здійснення будівництва (реконструкції/капітального ремонту) та введення в експлуатацію об`єкта, що є необхідною умовою для забезпечення права на безпечне навколишнє середовище, комфортні умови проживання, збереження життя та здоров`я людей.

Натомість, рішення у справі, що розглядається, не має такого суспільного інтересу та не зачіпає в такій мірі права та інтереси суспільства, людей і позивач належним чином вказане не обґрунтувала.

Враховуючи, що позивач не навела належних доводів щодо необхідності проведення судового засідання з повідомленням сторін та неможливості проведення судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, при тому, що додаткові пояснення (заперечення) з приводу спірних правовідносин та відповідні докази вона могла подати письмово, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для розгляду справи з повідомленням сторін, а відтак і відсутності процедури порушення розгляду справи судом першої інстанції.

Позаяк судом апеляційної інстанції загалом спростовано доводи апеляційної скарги, а решта на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, такі, на переконання колегії суддів, не потребують додаткового аналізу.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2023 року в адміністративній справі № 161/9018/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 17 листопада 2023 року.