Справа № 160/5342/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 160/5342/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в адміністративній справі №160/5342/23 (головуючий суддя першої інстанції - Златін С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 18.03.2023 року через підсистему «Електронний суд» звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - період з 24.04.2020 року по 20.02.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - період 24.04.2020 року по 20.02.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчисленні; середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем невчасно був проведений з нею остаточний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим, вважає, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.04.2020 року по 20.02.2023 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2020 року по 20.02.2023 року, в розмірі 125798,35 грн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 24.04.2020 року по 20.02.2023 року в розмірі 125798,35 грн. (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що передбачений статтею 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови не виплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сумм був відсутній спір щодо їх розміру, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавала, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 23.04.2020 року №118 ОСОБА_1 звільнено у запас та з 23.04.2020 року виключено зі списків особового складу частини (а.с. 5зв).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року у справі №160/11489/20 року визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2017 року по 11.10.2019 року та з 24.02.2020 року по 23.04.2020 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.04.2017 року по 11.10.2019 року та 24.02.2020 року по 23.04.2020 року в повному обсязі, із застосуванням січня 2008 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.04.2017 року по 28.02.2018 року, а в період з 01.03.2018 року по 11.10.2019 року та з 24.02.2020 року по 23.04.2020 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07 2003 року №1078.

Згідно з копією виписок ПАТ КБ ПриватБанк від 31.08.2021 року та від 21.02.2023 року позивачу виплачено кошти за рішенням суду від 25.02.2021 року у справі №160/11489/20 (а.с. 6).

Згідно матеріалів справи, остаточний розрахунок грошового забезпечення здійснений 21.02.2023 року.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період 24.04.2020 року по 20.02.2023 року протиправною, позивач оскаржила таку бездіяльність до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з нею повного розрахунку в день звільнення, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розміру компенсації за вказаний період, суд першої інстанції зазначив, що оскільки сума середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку, відповідно до ст.117 КЗпП України, за період з 24.04.2020 року по 20.02.2023 року буде значно перевищувати суму заборгованості відповідача перед позивачем, яка підтверджена рішенням суду від 25.02.2021 року у справі №160/11489/20, то належить зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 125798,35 грн..

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту Закон №2011) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2, 4 статті 9 Закону №2011 визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про зобов`язання роботодавця нарахувати та виплатити кошти, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції на час правовідносин, тобто виконання рішення суду) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вказана редакція статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року діє з 19.07.2022 року.

Проте, судом першої інстанції зазначена обставина залишена поза увагою та при прийнятті рішення застосовано норми статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022 року.

Таким чином, не проведення відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/11489/20 від 25.02.2021 року, яке набрало чинності 16.08.2021 року, відповідачем 21.02.2023 року нарахована та виплачена позивачу індексація грошового забезпечення у загальній сумі 125798,35 грн..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте зазначає, що визначена судом сума жодним чином не обґрунтована з урахуванням вимог частини 1 статті 117 КЗпП України в редакції на час прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно довідки Військової частини № НОМЕР_2 від 10.11.2023 року про нараховане грошове забезпечення за період з 01.03.2020 року по 31.03.2020 року (останній місяць, що передував виключенню зі списків особового складу), позивачу нараховано 10869,38 грн. за березень 2020 року.

Згідно вказаної довідки, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 350,63 грн. (а.с. 98).

Період затримки розрахунку, визначений частиною 1 статті 117 КЗпП України становить 6 місяців, тобто 182 дні.

Відтак, за вказаний період середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 63823,76 грн. (350,68 грн. х 182 дні).

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку із чим помилково визначено розмір стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки справа відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п.2 ч.5 ст.328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в адміністративній справі №160/5342/23 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в адміністративній справі №160/5342/23 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2020 року по 20.02.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 24.04.2020 року по 24.10.2020 року у розмірі 63823 (шістдесят три тисячі вісімсот двадцять три) гривні 76 копійок з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя Т.І. Ясенова