Справа № 120/17079/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

17 листопада 2023 р. Справа № 120/17079/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Заброцька Людмила Олександрівна, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності.

Вдповідно до ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї матеріалами, приходжу до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.

Так, відповідно до змісту позовної заяви позивач просить суд:

- визнати неправомірним і таким, що не відповідає міжнародному праву невизнання суб`єктом владних повноважень, відповідача у цій справі та не застосування ним при здійсненні своїх повноважень від імені держави суверенної волі Українського народу та матеріальних основ державного суверенітету України при використанні ним власності Українського народу, яка складається з майнового комплексу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та території (земельної ділянки) на якій цей майновий комплекс розташований, всупереч задоволення невідкладної потреби у отриманні 03 листопада 2023 року медичної допомоги громадянином України ОСОБА_1 , солдатом-добровольцем Сил територіальної оборони Збройних Сил України, позивачем у даній справі;

- зобов`язати відповідача у цій справі при здійсненні ним своїх повноважень від імені держави, використовуючи при цьому власність Українського народу, яка складається з майнового комплексу Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та території (земельної ділянки) на якій цей майновий комплекс розташований, безумовно враховувати та дотримуватись основ державного суверенітету України в інтересах виключно її громадян, у тому числі, позивача;

- визнати неправомірними та незаконними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо безпідставного припинення надання ним з 26 жовтня 2023 року медичних послуг ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України, позивачу у даній справі у військовому медичному закладі;

- зобов`язати відповідача у цій справі невідкладно відновити надання медичних послуг ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України у військовому медичному закладі;

- визнати неправомірними та незаконними, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо не виконання Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими від 29.08.2023 року та Ухвали Верховного суду від 01.11.2023 року у справі № 120/3453/22 при здійсненні своїх повноважень від імені держави;

- визнати неправомірними та незаконними рішення, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо оформлення Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26.10. 2023 року № 7848 всупереч встановленого законодавством порядку та не зазначенням у ній персональних даних ОСОБА_1 , як солдата-добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, що не співпадають з даними зазначеними в історії його хвороби (медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7848) та безпідставного зазначення у виписці відомостей, які не відповідають дійсності та висновкам Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими Постановою від 29.08.2023 року у справі №120/3453/22;

- визнати неправомірними та незаконними, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо не надання ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України, у день його виписки із травматологічного відділення Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, 26 жовтня 2023 року, оформленої відповідно до встановленого порядку і форми Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, а надання її у не належно оформленому вигляді лише 01 листопада 2023 року;

- зобов`язати відповідача у цій справі надати ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України оформлену відповідно до встановленого порядку і форми Виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з зазначенням у ній лише достовірної інформації щодо персональних даних позивача, які відповідають висновкам та рішенню встановленими Постановою від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22;

- визнати неправомірними та незаконними рішення, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо не оформлення та не надання ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України, у день його виписки, 26 жовтня 2023 року, із травматологічного відділення Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону листка непрацездатності з зазначенням кількості днів його непрацездатності;

- зобов`язати відповідача у цій справі надати ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України оформлену відповідно до встановленого порядку листок непрацездатності з зазначенням кількості днів його непрацездатності;

- визнати неправомірними та незаконними рішення, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідача у цій справі щодо не надання ОСОБА_1 , солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України, у день його виписки із травматологічного відділення Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, 26 жовтня 2023 року, медичних препаратів у асортименті та у кількості, що передбачено медичними протоколами при встановленому щодо нього діагнозу;

- постановити окрему ухвалу по факту встановлення судом неправомірного невизнання суб`єктом владних повноважень, відповідача у цій справі та не застосування ним при здійсненні своїх повноважень від імені держави суверенної волі Українського народу та основ державного суверенітету України і направити її Міністру оборони України та Головнокомандувачу Збройних Сил України для складання заходів на виконання Збройними Силами України норм частин 1 та 2 статті 17 Конституції України.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на протиправність дій та бездіяльності відповідача, а також порушення його прав, свобод та інтересів, що проявляється в протиправному, на думку позивача, припиненні надання йому медичної допомоги, безпідставної та протиправної виписки його з травматологічного відділення ВМКЦ ЦР без своєчасного надання йому належним чином оформленої виписки із його медичної карти хворого, без своєчасного надання йому медичних рекомендацій щодо подальшого лікування та без надання йому необхідних в його стані на той час медичних препаратів та направлення його, всупереч вимог діючого порядку, з військового медичного закладу до місця проживання, а також щодо перешкоджання позивачу 03.11.2023 року у потраплянні на територію ВМКЦ ЦР за необхідності отримання ним медичної допомоги.

Позивач вказує, що такі дії та бездіяльність відповідача не відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року № 1923 (зі змінами від 19.04.2022 № 458) та наказу МОЗ України 25.02.2022 року № 379 і є такими, що завдали і завдають йому значних фізичних і моральних страждань, а також такими, які істотно загрожують його здоров`ю та життю. Зазначає, що вказані дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень ВМКЦ ЦР суперечать основам державного суверенітету України щодо протиправного та незаконного використання майна Українського народу всупереч матеріальним інтересам її громадян, а у даному конкретному випадку всупереч його особистим інтересам.

Крім того, позивач наполягає, що вручена йому лише 01.11.2023 року виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 7848 датована 26.10.2023 роком та не відповідає вимогам наказу МОЗ України від 14.02.2012 року № 110 в частині відповідності її вимогам щодо форми первинної облікової документації №027/о, а саме: персональні дані вказані у виписці № 7848 не відповідають історії хвороби, анамнез травми не відповідає дійсним обставинам отримання позивачем травми.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір ( п. 1 ч. 1 с. 4 КАС України ).

Відповідно до визначення, наведеного в п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За визначенням п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

В свою чергу, відповідно до визначення п.17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення, а також спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, згідно з визначенням, наведеним в п. 19 ч.1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Вирішуючи питання щодо наявності в поданому позові ознак публічно-правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, суд приймає до уваги доводи позивача, якими обгрунтовуються заявлені позовні вимоги щодо незгоди позивача з припиненням надання йому медичної допомоги та випискою його з травматологічного відділення ВМКЦ ЦР без своєчасного надання йому належним чином оформленої виписки із його медичної карти хворого, без своєчасного надання йому медичних рекомендацій щодо подальшого лікування та без надання йому необхідних медичних препаратів та направлення його для подальшого лікування за місцем проживання, а також щодо перешкоджання йому 03.11.2023 року у потраплянні на територію ВМКЦ ЦР всупереч задоволення потреби в отриманні медичної допомоги, як солдату-добровольцю Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Відтак, виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суд зауважує таке.

Відповідно до пункту 2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110 (далі Інструкція ), форма № 027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого. Закладами охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які отримали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, якими внесено медичні записи до Реєстру медичних записів, записів про направлення та рецептів в електронній системі охорони здоров`я, форма № 027/о не ведеться. На вимогу пацієнта йому надається витяг з цього реєстру.

Пунктами 3-9 Інструкції передбачено, що у формі в пунктах 1-3 вказуються прізвище, ім`я, по батькові хворого, дата народження, місце проживання згідно з паспортними даними. У пункті 4 зазначаються місце роботи та займана посада особи. У пункті 5 вказуються: в амбулаторно-поліклінічному закладі - дата (число, місяць, рік) початку захворювання та направлення у стаціонар (на консультацію); у стаціонарі - дата надходження та виписки (смерті) зі стаціонару. У пункті 6 вказуються повний клінічний діагноз основного захворювання, супутні захворювання та ускладнення, які виникли під час стаціонарного (амбулаторного) лікування. У пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування. У пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності. У кінці форми проставляються дата заповнення та підпис лікаря, який заповнив виписку на хворого.

В свою чергу, п. 10 Інструкції визначає, що форма № 027/о призначена для взаємообміну інформацією амбулаторно-поліклінічних і стаціонарних закладів охорони здоров`я щодо діагнозу, перебігу захворювання, стану хворого при направленні (виписці), проведенні досліджень, консультацій в інших закладах охорони здоров`я, лікування, диспансерного спостереження та інших рекомендацій хворому.

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ( форми №027/о) є медичною документацією, проте не є індивідуальним актом рішенням суб`єкта владних повноважень, в розумінні ч. 1 ст. 5 КАС України, яке може бути оскаржене до адміністративного суду.

Також суд зауважує, що наявність в особи статусу військовослужбовця не свідчить, що будь які правовідносини, в які особа може вступати в повсякденному житті з органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, є публічно правовими.

Питання медичного забезпечення та обслуговування громадян, зокрема військовослужбовців, не у всіх випадках перебувають в площині публічно правових відносин.

Конституція України гарантує кожному право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. Визнаючи право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечуючи його державний захист нормами ст. 6 та 8 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я закріплено право на оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я, а також обов`язок у разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Разом з тим, зокрема предметом судової перевірки в порядку адміністративного судочинства можуть бути рішення відповідних лікарських комісій, медико соціально експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; контрольно управлінська діяльність уповноважених суб`єктів органів охорони здоров`я, а не зміст самої медичної допомоги.

В спорах щодо неналежності наданої послуги, ненадання необхідного переліку послуг, неякісного надання послуги лікувальний заклад, в даному випадку Військово медичний клінічний центр Центрального регіону, не діє як суб"єкт владних повноважень, оскільки не здійснює у таких відносинах публічно - владні управлінські функції.

При цьому суд звертає увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Виходячи з обставин, викладених позивачем в позовній заяві, та наведеного обґрунтування, суд приходить до висновку, що предмет спору та характер спірних правовідносин, що склались між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем військово медичним клінічним центром Центрального регіону, не свідчать про наявність публічно правового спору, зокрема і щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а носять цивільно правовий характер.

Щодо обгрунтувань позивача, що наведені ним в позові обставини свідчать про протиправність невиконання відповідачем ( Військового медичним клінічним центром Центрального регіону ) постанови 7ААС від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22 при визначенні статусу позивача та ухвалення рішення щодо припинення надання йому медичної допомоги в стаціонарі, чи в умовах амбулаторного лікування в поліклініці ВМКЦ ЦР, чи в одному із філіалів центру, які спеціалізуються на реабілітації осіб з військовим статусом після їх стаціонарного лікування, суд зауважує що відповідач за цим позовом Військового - медичний клінічний центр Центрального регіону не є стороною в справі №120/3453/22 або третьою особою, рішення в якій стосувалося б прав, інтересів або обов`язків Військового медичного клінічного центру Центрального регіону. У вказаній справі № 120/3453/22 відповідачем є військова частина НОМЕР_1 і постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року стосується саме вказаного суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що будь яких вимог до військової частини НОМЕР_1 в даному позові позивачем не заявлено.

Поряд з цим, суд зауважує, що відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача (військову частину НОМЕР_1 ) поновити позивача у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби, 1 взводу контрдиверсійної боротьби, роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сил територіальної оборони Збройних Сил України з 30.03.2022. При цьому судом зазначено, що саме до повноважень відповідача відноситься питання наявності чи відсутності підстав для поновлення позивача у військовій частині НОМЕР_1 . Разом з тим, судом наголошено, що в даному випадку суд не ставить під сумнів не можливість в подальшому проходження ОСОБА_1 військової служби, оскільки останній досяг граничного віку перебування на військовій службі. Суд акцентує увагу, що в рішенні надається тільки оцінка діям відповідача в частині дотримання військовою частиною НОМЕР_1 процедури прийняття та звільнення позивача з військової служби.

В свою чергу, порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 (надалі - Порядок).

Так, відповідно до пункту 1 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 №1923 (надалі - Порядок), цей Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами (далі - медична допомога) осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів (далі - військовослужбовці) у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (далі - центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування) послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.

Пунктом 2 Порядку визначено, що медична допомога військовослужбовцям надається військово-медичними закладами інших військових формувань у разі відсутності за місцем проходження ними військової служби військово-медичних закладів відповідних військових формувань або відсутності у них необхідних відділень, фахівців чи спеціального медичного обладнання та у невідкладних випадках.

Згідно з п. 3 та 3-2 Порядку, витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань. На період дії правового режиму воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану на території України витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами, зазначеними у пункті 1 цього Порядку, здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Відповідно до п. 4 Порядку центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, Національним антикорупційним бюро, Державним бюро розслідувань призначаються посадові особи - розпорядники кредитів, уповноважені здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Ці посадові особи затверджують списки осіб, уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Списки посадових осіб, уповноважених здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань, а також уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги, подаються центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, військово-медичні заклади яких надаватимуть медичну допомогу, і цим військово-медичним закладам.

Згідно з пунктом 5 Порядку, надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.

Відповідно до п. 6 Порядку, рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).

Пунктом 7 Порядку визначено, що відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутність будь - яких заявлених вимог до військової частини НОМЕР_1 в даному позові, в спірних правовідносинах між позивачем та відповідачем в цій справі суд не вбачає наявності публічно - правового спору, а останній може зводитися до цивільно - правових відносин щодо надання неякісної, на думку позивача, медичної допомоги.

Решта доводів позовної заяви зводиться до того, що описані в позовній заяві дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень та його посадових осіб ( відповідача в справі ), на думку позивача, мають умисний характер та ознаки не лише адміністративного, але й кримінального правопорушення.

Щодо цього суд зауважує, що відповідно до частини 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Резюмуючи викладене, суд зазначає, що наведені в позовній заяві обставини та обґрунтування не свідчать, що дії ( бездіяльність ) та рішення військово медичного клінічного центру Центрального регіону ( його посадових чи службових осіб ), про які йдеться в поданій заяві та з якими позивач ОСОБА_1 не погоджується і оскаржує їх, є рішенням чи дією (бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень у розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України, а саме в спірних правовідносинах не існує публічно-правового спору, відтак такі правовідносини не можуть бути предметом судового контролю щодо розгляду публічно - правового спору відповідно до ст. 2, 4, 5, 19 КАС України.

Отже, поданий позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З огляду на викладене доходжу висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, роз`яснивши при цьому позивачу, що розгляд такої справи належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства ( в частині щодо вимог про неналежне медичне обслуговування ), а вимоги щодо наявності кримінального правопорушення мають розглядатися судом в порядку кримінального судочинства.

Керуючись ст.ст. 170, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності.

2. Роз`яснити позивачу, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна