Справа № 380/3869/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 380/3869/23 пров. № А/857/16705/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Бахара В.О., Лабая А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі № 380/3869/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції прийнято суддею Брильовським Р.М. в м. Львові Львівської області 13.07.2023 о 12:14 год., повний текст судового рішення складено 05.07.2023), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1, ВЧ НОМЕР_1 ) та військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів Шикітки Д.М. від 02.09.2022, 12.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту Шикітки Д.М. від 15.12.2022;

- зобов`язати відповідача 1 розглянути рапорти Шикітки Д.М. від 02.09.2022, 12.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022 та повідомити про результати їх розгляду;

- зобов`язати відповідача 2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15 грудня 2022 року та повідомити про результат розгляду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що матеріалами справи не підтверджено належний розгляд відповідачами рапортів позивача, вирішення поставлених в них питань, а також інформування позивача про результати розгляду поданих рапортів.

Відповідачі скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просять таку залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2022 № 6 ОСОБА_1 був мобілізований та зарахований до особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.04.2022 року № 53 відповідно до бойового розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 від 11 квітня 2022 року № 43/ТрО рядовий ОСОБА_2 , сапер інженерно-саперного взводу ВЧ НОМЕР_1 та інші військовослужбовці прибули та перейшли в оперативне підпорядкування командира ВЧ НОМЕР_3 АДРЕСА_1 та були залучені до безпосередньої участі у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районі зосередження населеного пункту Новомиколаївка, Донецької області.

02.09.2022 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру інженерно-саперного взводу ВЧ НОМЕР_1 , яким клопотав про переведення його для проходження військової служби в пункт постійної дислокації у м. Самбір та направити його на стаціонарне лікування у зв`язку із погіршенням здоров`я.

12 жовтня 2022 року позивач подав рапорт на ім`я командира інженерно-саперного взводу ВЧ НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.

24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав аналогічний рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.

Повторно 25 жовтня 2022 року позивач подав аналогічний рапорт, про звільнення його з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний сторонній догляд за хворим батьком.

15 грудня 2022 року позивач звернувся з рапортом до командира ВЧ НОМЕР_2 про звільнення його з військової служби з метою здійснення постійного догляду за батьком.

Позивач вважає, що всі вищевказані його рапорти відповідачами розглянуті не були, тим самим на його думку відповідачі допустили протиправну бездіяльність у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що всі рапорти позивача були належним чином розглянуті відповідачами, а відповідь щодо результатів розгляду позивач отримав.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (далі - Указ № 64/2022), затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» (далі - Указ № 69/2022) оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби під час дії воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби), визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до пункту 9 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Приписами пункту 14 Статуту внутрішньої служби передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний Статут). Цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Згідно з пунктом 115 Дисциплінарного Статуту вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Рапорт передбачає собою вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим зверненням військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі Інструкція № 735).

Положення Інструкції № 735 в частині вимог до звернення та термінів розгляду звернень повністю кореспондуються з вимогами Закону України «Про звернення громадян».

Пунктом 4 розділу ІІ Інструкції № 735 встановлено, що у зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.

Письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає (пункт 4 розділу ІІ Інструкції № 735).

Згідно з частиною сьомою статті 5 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.09.2022 позивачем було подано рапорт по команді на ім`я командира інженерно-саперного взводу про переведення його для проходження військової служби в пункт постійної дислокації в м. Самбір та про скерування його на стаціонарне лікування у зв`язку із погіршенням стану здоров`я.

Вказаний рапорт було зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 02.09.2022. На зазначеному рапорті командиром ВЧ НОМЕР_1 майором ОСОБА_3 було проставлено резолюцію «Відхилено».

03.09.2022 наказом командира ВЧ НОМЕР_1 по стройовій частині № 185 рядового ОСОБА_1 , сапера інженерно-саперного взводу ВЧ НОМЕР_1 звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою строком на 5 діб з 03 вересня по 07 вересня 2022.

Як зазначено у цьому наказі підставою для його видачі були: рапорти рядового ОСОБА_1 , від 02.09.2022 № 1879, від 03.09.2022 № 1896 та довідка ТВО начальника медичної служби начальника медичного пункту від 03.09.2022 року № 205.

Відповідно до статей 254, 255, 259, 260 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби. Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.

У медичному пункті військової частини проводиться 14-денне стаціонарне лікування хворих, а також військовослужбовців, направлених з лікувальних закладів (частин) на лікування та реабілітацію.

На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту.

Матеріалами справи підтверджується, що після подання позивачем рапорту від 02.09.2022 про скерування на стаціонарне лікування, його було направлено до медичної служби ВЧ НОМЕР_1 для огляду, за результатами якого була видана довідка № 205 про потребу у звільнені від виконання службових обов`язків і наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2022 № 185 його звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою.

Таким чином, судом встановлено, що рапорт позивача від 09.02.2022 був отриманий та розглянутий ВЧ НОМЕР_1 шляхом вчинення вищезазначених дій відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Тим самим спростовується твердження позивача про нерозгляд військовою частиною НОМЕР_1 рапорту рядового ОСОБА_1 від 02.09.2022.

Тому вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту Шикітки Д.М. від 02.09.2022 та про зобов`язання відповідача 1 розглянути зазначений рапорт задоволенню не підлягають.

Щодо рапортів позивача від 12.10.2022, 24.10.2022 та 25.10.2022 про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ колегія суддів зазначає наступне.

Зазначені рапорти, як випливає із їх змісту та доводів позивача, викладених також і в апеляційній скарзі, стосувались одного й того ж питання - звільнення з військової служби - та подавались кілька разів у зв`язку із їх уточненням та виправленням недоліків.

Остаточно прохання позивача про звільнення його з військової служби було викладено у рапорті від 25.10.2022, в якому він просив командира інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 клопотати перед вищим командуванням про його звільнення із військової служби.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 (далі також Положення), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

Частиною 2 пункту 225 Положення визначено, що звільнення військовослужбовців із військової служби (у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), здійснюється командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Тобто, повноваженням щодо звільнення позивача з військової служби наділений саме командир військової частини НОМЕР_2 , як командир бригади, в підпорядкуванні якої перебуває військова частина НОМЕР_1 .

З матеріалів справи встановлено, що 26.10.2022 військовою частиною НОМЕР_1 на адресу військової частини НОМЕР_2 було скеровано клопотання про звільнення з військової служби рядового ОСОБА_1 . До зазначеного клопотання було долучено рапорт рядового ОСОБА_1 від 25.10.2022 із додатками.

Скеруванням командиром військової частини НОМЕР_1 на адресу військової частини НОМЕР_2 клопотання про звільнення з військової служби ОСОБА_1 фактично задоволено відповідачем 1 рапорт позивача, в якому останній просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 не було задоволено військовою частиною НОМЕР_2 з підстав непідтвердження необхідності у постійному догляді за батьком позивача медичним висновком МСЕК. Оскільки позивач не оспорює в межах даної справи правомірність відмови відповідачем 2 у задоволенні клопотання про його звільнення, то підстави для оцінки судом зазначених підстав відсутні.

З огляду на те, що військовою частиною НОМЕР_1 було задоволено рапорт ОСОБА_1 (про клопотання перед вищим командуванням щодо його звільнення з військової служби) та було скеровано відповідне клопотання вищому командуванню (військовій частині НОМЕР_2 ), то позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапортів від 12.10.2022, від 24.10.2022 та від 25.10.2022 та в частині зобов`язання відповідача 1 розглянути зазначені рапорти задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги до військової частини НОМЕР_1 повідомити про результат розгляду зазначених рапортів, апеляційний суд зазначає, що відповідачем 1 така відповідь надана 30.10.2022 та отримана позивачем 24.04.2023.

Крім того, ОСОБА_1 15.12.2022 на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 було направлено рапорт про його звільнення з військової служби на підставі пункту частини другої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Листом від 31.12.2022 військовою частиною НОМЕР_2 було відмовлено у задоволенні зазначеного рапорту. До матеріалів справи відповідачем 2 долучено докази направлення зазначеного листа позивачу та отримання його адресатом 21.06.2023.

З огляду на надання відповіді відповідачем 2 на рапорт позивача і на повідомлення останнього про результат розгляду вказаного рапорту, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту від 15.12.2022 та щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2022 і повідомити про результат розгляду.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам по собі факт вчинення суб`єктом владних повноважень бездіяльності не означає однозначної протиправності такого діяння, адже в силу правового висновку постанови Великої палати Верховного Суду від 08.09.2022 у справі № 9901/276/19 протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Також апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За правилами пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, як свідчать обставини цієї справи, після звернення позивача із даним позовом до суду відповідачі надали відповідь позивачу за результатами розгляду його рапортів.

За правилами пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, яка передбачає повноваження суду при вирішенні справи, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту цієї норми випливає, що суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, одночасно зобов`язавши його виправити оскаржувані порушення.

Таким чином, визнавши протиправною бездіяльність відповідачів щодо несвоєчасного направлення позивачу відповіді про результати розгляду його рапортів, суд не відновить порушеного, на думку позивача, права на своєчасну відповідь, оскільки відповідь вже ним отримана.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 800/580/17 (провадження № 11-333заі18), від 21 квітня 2021 року у справі № 9901/327/20 (провадження 11-8заі21).

Також, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі № 380/3869/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених статтею 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 17.11.2023