Справа № 420/24875/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 вересня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11), відповідно до якої позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2020 року по 18.08.2023 року включно.

Визначити відшкодування за час затримки виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2020 року по 18.08.2023 року включно у розмірі 11 669,97 грн та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період 07.08.2020 року по 18.08.2023 року у розмірі 11 669,97 грн.

Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження надати суду інформацію стосовно виплати на виконання рішення суду різниці між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення, з урахуванням податків і зборів, довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток позивача за два місяці перед звільненням, розрахунковий лист позивача перед звільненням, письмові обґрунтування, у разі наявності заперечень, щодо наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку середнього заробітку за час затримки позивача при звільненні у розмірі 11 669, 97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом в.о. прокурора Південного регіону України від 07.08.2020 № 751к позивача звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури.

11.09.2020 року військова прокуратура Південного регіону України перейменована у Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону.

Позивач зазначив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі № 420/139/21, 18.08.2023 року на особовий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача, а саме: різниця між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі 6390,76 грн, з урахуванням податків та зборів.

Таким чином, позивач зазначив, що на день звільнення 07.08.2020 року з вини відповідача не було виплачено позивачу належну суму в розмірі 6390, 76 грн.

Тому, позивач вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку ст. 117 КЗпП України.

На думку позивача, стягненню підлягають кошти в наступному розмірі відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові № 524/1714/16-а:

Частина невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, яка припадає на кожний місяць року, в якому виплачується допомога, в цьому випадку -2016 року, порівнянні із середньомісячною заробітною платою позивача в 2016 році, визначеною у відповідності до Порядку № 100, становить 6 % (661184 грн/12 міс.=550,99 грн)/9470,95 грн=0,06).

Середньомісячна заробітна плата в 2020 році (31978,17+32854,99)/2=32416,58 грн. Середній заробіток за час затримки (не більше як за 6 місяців) становить 32416,58*6=194499,48 грн.

Враховуючи викладене стягненню підлягають кошти в сумі 11669,97 грн (194499,48 грн *0,06-6% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

До суду 06 жовтня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 34209/23), відповідно якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні, посилаючись на те, що ст. 117 КЗпП України встановлює відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільненні, але чинним законодавством не встановлений строк саме коли підприємством повинно нарахувати та виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач звертає увагу, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України та за приписами цієї статті середній заробіток не може бути виплачений більш ніж як за шість місяців.

Відповідач зазначив, що згідно з даними, розміщеними на офіційному сайті НБУ на дату звільнення позивача (07.08.2020) та протягом наступних шести місяців розмір облікової ставки НБУ становив 6 % річних.

Станом на 07.08.2020 позивачу не виплачено 6390, 76 грн різниці між отриманою грошовою допомогою та належною грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік. Тому, з серпня 2020 року по лютий 2021 року 6 % річних від цієї суми становитиме 383, 45 грн (31, 91 грн на місяць).

Отже, враховуючи загальний період затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців (з 07.08.2020 по 06.02.2021, що становить 6 місяців (31,95 грн х 6 місяців =191, 7 грн.) сума середнього заробітку позивача, який підлягає відшкодуванню за період затримки, враховуючи вище зазначене, правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26.06.2019 року.

До суду 17 жовтня 2023 року через систему Електронний суд від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вхід. №ЕС/12181/23), в якій позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 18.07.2022 року.

Визначити відшкодування за час затримки виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 по 18.07.2022 у розмірі 537033,35 грн та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу відшкодування за час затримки середнього заробітку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 18.09.2022 у розмірі 537033,35 грн.

До заяви про збільшення позовних вимог надано докази її направлення поштою із описом вкладення та рекомендованим повідомленням на адресу відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. поштовим

Згідно з ч. 2 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи наведені норми процесуального права, суд доходить висновку, що позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у строк встановлений кодексом та з дотриманням приписів ст. ст. 47, 160 КАС України, а тому ця заява про збільшення позовних вимог має бути прийнята до провадження у справі.

Заяву про збільшення позовних вимог позивач обґрунтував тим, що з початком та тривалістю періоду обрахунку середнього заробітку відповідач погоджується у своєму відзиві. Разом з цим, станом на 06.02.2021 року ч. 1 ст. 117 КЗпП України діяла у попередній редакції, яка передбачала виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач зазначає, що згідно з відомостями, наданими відповідачем в довідці від 30.12.2020 грошового забезпечення у серпні 2016 року становив 11259, 22 грн.

У спірних правовідносинах розмір простроченої заборгованості становить різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення, а саме: 6611,84 грн (11259,22 грн 4647,38 грн).

Позивач звернув увагу, що період затримки виплати такої заборгованості становить 7 років з моменту набуття права на виплату в 2016 році та 3 роки з моменту повного розрахунку при звільненні.

Середній заробіток за час затримки становить 1080,55*710=767190,50 грн. Частина невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення в 2016 році в порівнянні із середньомісячною заробітною платою позивача в 2016 році, визначеною у відповідності до Порядку № 100 становить 70 % (6611,84 грн/9470,95 грн=0,7).

Тому, на думку позивача, розмір відшкодування лише із врахуванням співмірності складає 537033, 35 грн (767190,50*0,7-70 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Також 17 жовтня 2023 року через систему Електронний суд від позивача надійшла відповідь на відзив (№ЕС/12182/23), відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

У свою чергу від відповідача 26 жовтня 2023 року надійшли заперечення на відповідь на відзив (вхід. № 36896/23), відповідно до яких наполягав на доводах викладених у відзиві на позовну заяву.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до наказу військової прокуратури Південного регіону України № 692к від 11.10.2018 року призначено підполковника ОСОБА_1 начальником відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону з 12.10.2018 року.

Сторони не заперечують, що з 07.08.2020 року позивача було звільнено із цієї посади, виключено із особового складу прокуратури та знято зі всіх видів грошового забезпечення.

Відповідно до розрахункового листа за 2020 рік Таб/н 381 ОСОБА_1 у серпні позивачу нараховано 484375, 13 грн, у тому числі: грошове забезпечення, вихідна допомога, індексація, компенсація за відпустки, з утриманням податків та зборів, виплачено разом 477109,50 грн.

Згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі № 420/139/21, адміністративний позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме: щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, згідно положень ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В іншій частині вимог відмовлено.

Позивач зазначив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі № 420/139/21, 18.08.2023 року на особовий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача, а саме: різниця між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі 6390,76 грн, з урахуванням податків та зборів.

Таким чином, позивач зазначив, що на день звільнення 07.08.2020 року з вини відповідача не було виплачено позивачу належну суму в розмірі 6390, 76 грн.

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 позивачу нараховано 6422, 87 грн доплати грошової допомоги, розрахунок якої додано відповідачем до відзиву на позовну заяву.

Проте позивачу не був виплачений середній заробіток за затримку повного розрахунку перед звільненням, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Судом досліджена довідка про середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який виходячи із кількості календарних днів за червень 2020 року, липень 2020 року становить 1048,74 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Так, суд встановив, що на день звільнення позивачу не було виплачено в повному обсязі грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року по справі № 420/139/21, 18.08.2023 року на особовий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача, а саме: різниця між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі 6390,76 грн, з урахуванням податків та зборів.

Таким чином повний розрахунок із позивачем відповідачем був здійснений 18.08.2023 року, та тому відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 08.08.2020 року по 17.08.2023 року на 1105 календарні дні.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 18.07.2022 року, є правомірними та належать задоволенню шляхом визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 17.08.2023 року, оскільки матеріалами справи підтверджено, що повний розрахунок при звільненні відповідачем був проведений 18.08.2023 року.

Стосовно позовних вимог - визначити відшкодування за час затримки виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 по 18.07.2022 у розмірі 537033,35 грн та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу відшкодування за час затримки середнього заробітку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 18.09.2022 у розмірі 537033,35 грн, суд зазначає таке.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивачем у заяві про збільшення позовних вимог здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки за період з 08.08.2020 по 18.07.2022 у розмірі 537033,35 грн, тобто до дати дії ст. 117 КЗпП України в новій редакції, та із застосуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16.

З цього питання, суд вважає необхідним зазначити таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 року, викладено в новій редакції ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997 стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще до внесення змін у ст. 117 КЗпП України, суд доходить висновку, що на спірні правовідносини має поширюватися дія саме статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX.

Стосовно посилання позивача на застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2016 року за провадженням № 6-113цс16, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, суд має враховувати актуальну позицію Верховного Суду.

Окрім цього суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: 1048,74 грн. х 1105 календарні дні= 1 158 857,70 грн., але така сума є неспівмірною з сумою, яка не була виплачена позивачу із затримкою та має бути зменшена з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв та порядку розрахунку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Позивачу мали виплатити на день звільнення 484375,13 грн (те, що виплачено)+ 6422, 87 грн (те, що не було виплачено, та виплачено за рішенням суду) =490798 грн.

Тобто позивачу не виплатили 1,30 % від загальної суми, які належали виплаті при звільненні.

Таким чином, застосовуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, суд доходить висновку, що співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 15065,15 грн., що відповідає 1,30 % від 1 158 857,70 грн.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

За таких встановлених судом обставин позовні вимоги - визначити відшкодування за час затримки виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 по 18.07.2022 у розмірі 537033,35 грн та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу відшкодування за час затримки середнього заробітку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 18.09.2022 у розмірі 537033,35 грн, є частково правомірними та належать задоволенню в частині та шляхом стягнення середнього заробітку за період з 07.08.2020 року по 17.08.2023 року в розмірі 15065,15 грн. з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В частині виплати решт суми, суд доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги не належать задоволенню з підстав їх необґрунтованості наведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати на день звільнення.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на його користь.

Також у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2020 року по 17.08.2023 року.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08.08.2020 року по 17.08.2023 року включно в розмірі 15065,15 грн (п`ятнадцять тисяч шістдесят п`ять гривень 15 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко