Справа № 640/914/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/914/21 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, третя особа - Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, третя особа - Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просив:

- визнати противоправною бездіяльність Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2017 по 30.12.2020;

- зобов`язати Головне управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2017 по 30.12.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.06.2022 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що судом не було враховано неможливість поширення на спірні правовідносини норм Кодексу законів про працю України, перебування Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України на фінансовому забезпеченні Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, а також різної правової природи грошового забезпечення та заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що згідно численної практики Верховного Суду на спірні правовідносини поширюються саме норми Кодексу законів про працю України, а взаємовідносини між відповідачем і третьою особою щодо фінансового забезпечення не заперечують той факт, що роботодавцем ОСОБА_1 було саме Головне управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що судом було безпідставно застосовано до спірних правовідносин Кодекс законів про працю України, неправильно обчислено період затримки розрахунку, а такою не враховано пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника ГУ МПЗ ЗСУ (по стройовій частині) від 17 травня 2017 року № 88 позивача, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 12 травня 2017 року №321 з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року у справі № 640/5982/19, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 17 травня 2017 року та невиплати компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 17 травня 2017 року; зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 1 травня 2017 року та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 17 травня 2017 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 30 грудня 2020 року на рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 95 726,08 грн грошового забезпечення військовослужбовця.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини регулюються трудовим законодавством, адже вони не врегульовані спеціальним законом, а несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні є підставою для відповідальності роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку за час такої затримки.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 КЗпП України (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у спірному випадку саме відповідачем, а не третьою особою) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Указана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 160/2006/21, від 15.09.2022 у справі № 640/25949/19, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21, від 14.07.2022 у справі № 620/3095/20, від 28.10.2020 у справі № 240/222/20, від 04.09.2020 у справі № 120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі № 580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 160/2006/21, від 15.09.2022 у справі № 640/25949/19, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22.07.2022 у справі № 420/428/20, від 26.01.2022 у справі №280/4816/20.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 у справі № 640/5982/19 встановлено протиправність бездіяльності Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.05.2017.

Отже, у цьому випадку, на переконання судової колегії, вина відповідача саме як роботодавця полягала у тому, що останнім при проведенні розрахунку з позивачем при звільненні не було своєчасно виплачено належні до отримання останнім суми коштів при звільнення, зокрема, індексації грошового забезпечення.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, то суд першої інстанції цілком обґрунтовано задовольнив позовні вимоги шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2017 по 30.12.2020.

З приводу аргументів апеляційної скарги про те, що Головне управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України перебуває на фінансовому забезпеченні Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, а тому саме воно є належним відповідачем у цій справі, колегія суддів зазначає, що у спірному випадку у розумінні ст. ст. 116, 117 КЗпП України саме Головне управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України є роботодавцем ОСОБА_1 .

В контексті викладеного, судова колегія зазначає, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, про що вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували наявність підстав для відмови у задоволенні позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, третя особа - Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.М. Ганечко