Справа № 520/256/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 520/256/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в адміністративній справі №520/256/23 (головуючий суддя першої інстанції Горбалінський В.В.) за позовом Харківського національного університету Повітряних Сил ім.Івана Кожедуба до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 03.01.2023 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання, в розмірі 245914,58 грн..

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач проходив навчання та військову службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба за контрактом від 26.07.2019 року, але контракт був достроково розірваний та відповідача відраховано з навчального закладу. Позивач вважає, що ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його навчанням та утриманням.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року матеріали справи №520/256/23 передано на розгляд Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 245914,58 грн. на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято необґрунтовано, з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Вказує, що процес відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта під час навчання регулюється спеціальним порядком, затвердженим постановою КМУ від 12.07.2006 року №964, згідно якого для цілей відшкодування витрат щомісячне грошове забезпечення курсанта визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки). Отже, стягненню підлягає не абсолютно все грошове забезпечення, а саме те, яке передбачено Порядком №964.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба () є державним військовим навчальним закладом в підпорядкуванні Міністерства оборони України, який в даних правовідносинах реалізує надані йому повноваження.

Відповідач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив навчання та військову службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил з 04.09.2022 року по 16.12.2022 року на посаді курсанта.

Відповідно до абзацу 6 п.1 Контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, укладеного між Міністерством оборони України, в особі начальника Університету, та відповідачем 04.09.2022 року, ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання «відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с. 5-7).

31.10.2022 року відповідачем подано рапорт про відрахування його з Харківського національного університету Повітряних сил ім. Івана Кожедуба у зв`язку з небажанням продовжувати навчання (а.с. 12).

Наказом начальника Харківського національного університету Повітряних сил ім.Івана Кожедуба (по стройовій частині) №350 від 15.12.2022 року зазначений вище контракт про проходження військової служби (навчання) достроково розірваний та відповідача відраховано від подальшого навчання за через небажання продовжувати навчання (а.с. 8).

Відповідно до пункту 36 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» припинено чинність дії контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, з 17 травня 2022 року та стягнуто суму у розмірі 245914 грн. 58 коп. за період навчання в університеті, відповідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 та пункту 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 8).

Позивачем складено загальний розрахунок коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача №350/176/100-693/885, згідно якого, складові вказаного розрахунку із визначення витрат по грошовому, продовольчому, речовому, медичному забезпеченню, оплаті комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв, а загальна сума коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача склала 245914,58 грн. (а.с. 9).

Із вказаним розрахунком відповідач ознайомлений особисто під підпис 15.12.2022 року, що підтверджується копією розрахунку (а.с. 9).

У зв`язку із достроковим розірванням контракту за ініціативою відповідача та не відшкодуванням витрат, пов`язаних із утриманням під час проходження ним військової служби (навчання), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач на даний час не відшкодував в добровільному порядку кошти, які витрачені на його утримання. Та обставина, що відповідач обізнаний про необхідність відшкодування витрат на утримання у вищому військовому навчальному закладі, підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Позицію навчального закладу відповідач не спростував, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані позовні вимоги є правомірними.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 року №1934-XII (далі по тексту - Закон №1934-XII) визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно статті 15 Закону №1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Приписами частини 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що одним із видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Згідно із частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Стаття 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає порядок підготовки громадян України для проходження військової служби на посадах осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною 5 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і шостим частини другої статті 23 цього Закону.

Згідно з п.п.«ж» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Положеннями частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 затверджений Порядок №964, згідно з п.3, 4 якого відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема з:

- грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;

- оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Пунктом 5 Порядку №964 визначено, що витрати відшкодовуються у повному розмірі: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у заклад вищої освіти, курсантами жіночої статі - за весь період навчання. Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.

Відповідно до пунктів 7-8 Порядку №964 у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку, а сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (далі по тексту - Порядок розрахунку витрат).

Відповідно до пункту 2.1 Порядку розрахунку витрат відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Згідно із пунктом 2.1.1 Порядку розрахунку витрат витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Відповідно до пункту 2.1.2 Порядку розрахунку витрат витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

За змістом пункту 2.1.4 Порядку розрахунку витрат витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.

Приписами пункту 2.1.5 Порядку розрахунку витрат визначено, що витрати на перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад визначаються виходячи з фактичних витрат, пов`язаних з оплатою транспортних послуг (вартість квитків, зборів та платежів, постільної білизни тощо).

Відповідно до пункту 2.1.6 Порядку розрахунку витрат до спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ. Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що особа, будучи обізнаною під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в військовому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, зобов`язана відшкодувати зазначену у Довідці-розрахунку суму коштів, що не сплачена у добровільному порядку.

Суд першої інстанції, аналізуючи зазначені вище норми, також дійшов висновку, що грошове забезпечення ОСОБА_2 входить до складу витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.

З цього приводу колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частини 1 статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232 навчання курсантів вищих військових навчальних закладів є видом військової служби.

Положенням частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі по тексту - Закон №2211) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною 3 статі 9 вказаного Закону грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Отже, грошове забезпечення військовослужбовця за своєю правовою природою є винагородою за державну службу особливого характеру, і виплата грошового забезпечення є мінімальною державною гарантією в оплаті праці (професійної діяльності), гарантією соціального захисту військовослужбовця, а не видом утримання військовослужбовця, як зазначено в Порядку №64.

У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що віднесення в Порядку №964 грошового забезпечення до одного з видів утримання військовослужбовця суперечить наведеним вище приписам чинного законодавства.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання цієї норми наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, за приписами п.13 якого грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.

Отже, по суті Порядки №260 та №694 по різному регулюють спірні правовідносини щодо обов`язку повернення військовослужбовцем виплаченого йому грошового забезпечення, а відповідно і щодо можливості стягнення з військовослужбовця такого грошового забезпечення.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а та від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20 сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала з огляду на те, що суперечливе і неоднозначне регулювання спірних відносин порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у даній справі застосуванню підлягають саме норми Порядку №260, а не Порядку №964, а тому виплачене позивачу за час навчання грошове забезпечення відшкодуванню не підлягає.

За таких обставин, враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача грошового забезпечення у розмірі 231464,49 грн. неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, у зв`язку з чим, відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню в цій частині з прийняттям нового рішення в зазначеній частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права і відповідно до ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Щодо вимог скаржника про стягнення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 1000 доларів США, апеляційний суд зазначає, що зважаючи на предмет спору, складність адміністративної справи, яка не є складною та відсутність належного обґрунтування зазначеної в заяві суми, апеляційний суд вважає заявлені витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції в розмірі 1000 доларів США не є співмірними зі складністю адміністративної справи та часом, витраченим адвокатом на надання правової допомоги, а також не підтверджені належним чином, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про відмову у стягненні витрат на правову допомогу на користь відповідача.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в адміністративній справі №520/256/23 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в адміністративній справі №520/256/23 в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба грошового забезпечення у розмірі 231464 (двісті тридцять одна тисяча чотириста шістдесят чотири) гривні 49 копійок скасувати та в цій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко