Справа № 300/2271/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2271/23 пров. № А/857/14518/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року (головуючий суддя Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/2271/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про зобов`язання звільнити майно з податкової застави,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просила звільнити з податкової застави належний їй на праві приватної власності об`єкт незавершеного будівництва - базу відпочинку готовністю 8%, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовує тим, що нею придбано на електронних торгах об`єкт незавершеного будівництва, однак даний об`єкт перебуває у податковій заставі, що обмежує її права як нового власника. Зазначає, що податкова застава була зареєстрована ГУ ДПС в Івано-Франківській області за попереднім власником - філією Богородчанська дорожня експлуатаційна дільниця Дочірнього підприємства Івано-Франківський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України у зв`язку із наявністю у нього податкового боргу. Вважає, що оскільки позивач не є боржником, а звернення стягнення на податкову заставу можливе лише на майно боржника, відтак до даних правовідносин не можуть застосовуватись норми Податкового кодексу в частині податкової застави.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за даними інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС у філії Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління ДП Івано-Франківський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України обліковується податковий борг у розмірі 361385 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом оформлене рішення про опис майна у податкову заставу №8675/10/25-150/4723 від 02.06.2014. Зазначає, що позивачем не надано доказів про надходження коштів за майно, що перебуває у податковій заставі, в рахунок погашення заборгованості перед бюджетом, як відсутні і інші виключні обставини, передбачені ст.93 ПК України, відтак правові підстави для звільнення майна платника з податкової застави відсутні.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) від 06.10.2022 №577319, ОСОБА_1 придбала об`єкт незавершеного будівництва - бази відпочинку готовністю 8%, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Максьомом Г.І. на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 10.03.2023 № 527 зареєстровано право власності на вказане майно за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.

Згідно із інформацією, поданою у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, наявні обтяження на придбане майно, а саме, податкова застава, зареєстрована на підставі рішення ГУ ДФС в Івано-Франківській області, за попереднім власником майна - філією Богородчанська дорожня експлуатаційна дільниця Дочірнього підприємства Івано-Франківський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України.

Підставою для застосування обтяжень майна є рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про опис майна у податкову заставу від 02.06.2014 №8675/1025-150/4723, акт опису майна від 25.04.2018.

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області із заявами про звільнення з податкової застави майна, предметом якої є об`єкт незавершеного будівництва - база відпочинку готовністю 8%, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 30.03.2023 №287/6/09-19-13-02-06 ГУ ДПС в Івано-Франківській області повідомило, що придбане нею майно знаходиться у податковій заставі відповідно до актів опису рухомого та нерухомого майна, складених на підставі рішення контролюючого органу від 02.06.2014 №8675/1025-150/4723, тому відсутні законодавчі підстави щодо вилучення з податкової застави вказаного майна.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки податкова застава на майно, придбане на торгах, обмежує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження придбаним майном, відтак належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача звільнити нерухоме майно з податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Апеляційний суд звертає увагу, що позов у даній справі обумовлений незгодою позивача, як власника майна, з рішенням відповідача про податкову заставу цього майна, яка заважає власнику здійснювати свої повноваження з володіння та розпорядження таким майном.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, у спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

У підпункті 4.2 пункту 4 Рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) Конституційний Суд України зазначив, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Зважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду як суд, уповноважений вирішувати юрисдикційні спори, сформувала відповідний підхід для розмежування юрисдикції, колегія суддів не вбачає підстав не застосовувати його.

Ключовим питанням у цій справі є встановлення ознак (критеріїв) адміністративного спору: 1) спір виник з публічно-правових відносин; 2) сторонами спору є суб`єкти публічно-правових відносин, серед яких особливим правовим статусом наділені органи публічної адміністрації; 3) сфера виникнення спору зумовлена реалізацією публічного інтересу; 4) предметом спору є рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів публічно-правових відносин, які порушують або можуть порушити права, свободи та інтереси інших суб`єктів.

Пунктом 88.1 статті 88 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), передбачено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Згідно із пп. 14.1.155 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 89.2 ст.89 ПК право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених п. 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Умови припинення податкової застави визначені ст. 93 ПК України.

Так, відповідно до п. 93.1 вказаної статті майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку; визнання податкового боргу безнадійним; набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

Відповідно до п. 93.4 ст. 93 ПК України у разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до ст. 95 цього Кодексу таке майно звільняється з податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів) з дня отримання контролюючим органом підтвердження про надходження коштів до бюджету від такого продажу.

Зі змісту наведених норм висновується, що публічні відносини з приводу податкової застави виникають між платником податків, який має податковий борг, та контролюючим органом.

Як встановлено судом першої інстанції, позиція контролюючого органу щодо відмови у звільненні майна з податкової застави, яке було реалізовано на електронних торгах, ґрунтується на тому, що податковий борг філії «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на суму 361 385,00 грн. не погашено, а тому відсутні підстави визначені ст.93 ПК України для звільнення майна з податкової застави.

Позивач, як переможець електронних торгів, придбала об`єкт незавершеного будівництва бази відпочинку готовністю 8%, який належав ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги».

Процедура реалізації майна на електронних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що публічно-правові відносини щодо звільнення майна з податкової застави виникли між філією «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та ГУ ДПС в Івано-Франківській області, а позивач, яка придбала заставлене майно, учасником цих публічно-правових відносин не є.

Позивач, як правильно встановив суд першої інстанції, звернулась з цим позовом як власник майна, який через існування податкової застави не може належно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і вимагає усунення перешкод ( податкової застави ) у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових відносин.

За такого правового регулювання та встановлених у справі обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки відносини, які склалися між ОСОБА_1 та ГУ ДПС в Івано-Франківській області, не є публічно - правовими, сфера виникнення спору зумовлена реалізацією не публічного, а приватного інтересу, отже спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а є спором про захист права власності і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №531/1197/15-а та від 10.03.2021 у справі № 815/244/17.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із статтею 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 319 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи те, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду слід скасувати і закрити провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 239, 310, 315, 319, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року у справі № 300/2271/23 скасувати.

Провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про зобов`язання звільнити майно з податкової застави закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар