Справа № 420/19371/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Радчука А.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій заявник просив:

встановити факт навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року громадянином ОСОБА_1 , як факт проходження військової служби у Збройних Силах України;

встановити громадянину ОСОБА_1 20 липня 2000 року як початок проходження безперервної військової служби в Збройних Силах України на заміну 12 липня 2002 року.

Заявником разом із заявою до суду подано копію ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2023 року у справі № №521/18796/23, якою відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з відповідними вимогами в порядку адміністративного судочинства до відповідного адміністративного суду згідно із встановленими правилами інстанційної та територіальної юрисдикції.

Ухвалою суду від 07.08.2023 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України.

15.08.2023 року за допомогою системи «Електронний суд» позивачем подано заяву про усунення недоліків, якою заявник надає виправлену заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою суду від 21.08.2023 року заявнику продовжено строк на усунення недоліків заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

30.08.2023 року за допомогою системи «Електронний суд» позивачем подано заяву про усунення недоліків, якою заявник надано позовну заяву з усуненням недоліків.

Відповідно прохальної частини вказаної позовної заяви позивач просить суд:

визнати бездіяльність Міністерства оборони України щодо проведення перерахунку та зарахування періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року ОСОБА_1 до загального безперервного стажу військової служби;

зобов`язати Міністерство оборони України встановити мені, громадянину ОСОБА_1 20 липня 2000 року як початок проходження безперервної військової служби в Збройних Силах України на заміну 12 липня 2002 року;

зобов`язати Міністерство оборони України провести перерахунок та зарахувати період навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року мені громадянину ОСОБА_1 до загального безперервного стажу військової служби;

зобов`язати Міністерство оборони України провести перерахунок та виплату грошового забезпечення та всіх додаткових виплат згідно чинного законодавства за весь час проходження військової служби розпочинаючи з 20 липня 2000 року.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року позовну заяву (у редакції від 30.08.2023 року) прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач є офіцером Збройних Сил України та проходить військову службу з 2002 року. На час звернення до суду - на посаді старшого офіцера відділу забезпечення та експлуатації наземних систем озброєння логістики військової частини НОМЕР_2 .

Позивач вказує, що у період з липня 2000 року по червень 2002 року він навчався в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна (далі КВЛ ім. І. Богуна). Проте, строк навчання в КВЛ ім. І. Богуна не враховано в загальний безперервний стаж служби та відповідно не проводиться нарахування всіх видів грошового забезпечення з врахуванням повної вислуги років проходження служби з початку навчання в КВЛ ім. І. Богуна, а лише починаючи з 2002 року, з моменту навчання в Одеському ордена Леніна Інституті Сухопутних військ, м. Одеса, тобто не враховуються 2 роки навчання в КВЛ ім. І. Богуна.

З метою проведення перерахунку вислуги років з усіма подальшими обставинами, позивачем зібрано ряд довідок і документів та ініційовано звернення до Міністра оборони України.

Як зазначає позивач, листом від 03.01.2022 року він звертався до Міністра оборони України, який направив електронною поштою на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 Зазначений лист було підписано ЕЦП, але відповіді від Міністерства оборони України отримано не було.

У зв`язку з відсутністю відповіді, 05 квітня 2023 року позивачем було ініційовано повторне звернення листом з додатками, яке було направлено засобами поштового зв`язку Укрпошта. Зазначений лист був зареєстрований як відправлення №544. Факт отримання даного відправлення №544 від 05.04.2023 року підтверджується скриншотом з електронного кабінету Укрпошти, яке підтверджує, що відправлення було отримано представником Міністерства оборони України 11.04.2023 року.

Проте, як стверджує позивач, на час звернення до суду відповіді йому не надходило жодними засобами зв`язку. Тобто Міністерством оборони порушено статті 17, 19 та 20 Закону України від 02.10.96 № 394/96-ВР Про звернення громадян, а відповідно є факт бездіяльності Міністерства оборони України та не вчинення Міністерством оборони України певних дій, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що період навчання в КВЛ ім. І. Богуна повинен бути зарахований йому як проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з усіма подальшими наслідками, а саме проведення перерахунку строку безперервної служби, проведення перерахунку розмірів грошового забезпечення та інші.

Позивач наголошує, що факт його навчання в КВЛ ім. І. Богуна та отримання атестату підтверджується належними письмовими доказами, зокрема копією посвідчення ліцеїста від 30 серпня 2000 року №2/46; копією документу (записки) на право звільнення з розташування КВЛ ім. І Богуна, в якому зазначено і приналежність до МО України, і приналежність до Київського гарнізону, і зазначено військове звання «ліцеїст», і вказано проходження служби у 2-й роті Київського військового ліцею імені Івана Богуна; копією довідки від 15 вересня 2000 року №2/148, де зазначено, що з 25 серпня 2000 року він є ліцеїстом КВЛ ім. І. Богуна та перебуває на повному державному забезпеченні; копією Подяки від міністра оборони України від 24 серпня 2001 року, яка підтверджує факт підготовки до участі у військовому параді на честь 10-ї річниці незалежності України; копією атестату про закінчення Київського військового ліцею імені Івана Богуна від 21 червня 2002 року МО №18708908 з додатком до атестату, що має серію міністерства оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; копією довідки від 17.05.2019 року №77, виданої начальником Київського військового ліцею ім. Івана Богуна, якою підтверджується навчання в КВЛ ім. І. Богуна, факт отримання атестату та дійсність печатки навчального закладу «Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, але на відміну від довідки від 15 вересня 2000 року №2/148 в даній довідці зазначено, що позивач навчався з 01.09.2000 року, а не з 25.08.2000 року; копією листа від 28.04.2020 року №421 з довідкою від 28.04.2020 року №72, за підписом начальника Київського військового ліцею ім. Івана Богуна, у якому зазначено, що він дійсно навчався в КВЛ ім. І. Богуна, а витяги з наказів надати не можуть у зв`язку з тим, що зазначені накази передані до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України; копією архівної довідки від 18.08.2020 року №179/1/10313 від Галузевого державного архіву Міністерства оборони України на запит позивача, якою підтверджено наявність записів із наказу начальника Київського військового ліцею імені Івана Богуна, про зарахування ОСОБА_2 в списки ліцеїстів №201 від 20 липня 2000 року та наказу начальника Київського військового ліцею імені Івана Богуна про видачу атестату про закінчення 11 класів, ОСОБА_3 №136 від 20 червня 2002 року. Щодо навчальної справи зазначено, що вони мають короткий строк зберігання та до архіву не надходять.

Таким чином позивач прирівнює період навчання в КВЛ ім. І. Богуна до проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з усіма подальшими наслідками, а саме проведення перерахунку строку безперервної служби, проведення перерахунку розмірів грошового забезпечення, тощо, посилаючись, зокрема на те, що КВЛ ім. І. Богуна створений Міністерством оборони України, як і всі інші військові навчальні заклади України, та здійснює управлінські соціально-культурні та інших функції некомерційного характеру і повністю фінансується Міністерством оборони України.

27.09.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Міністерства оборони України

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

Відповідач зазначив, що Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, у якому з 2000 по 2002 роки навчався позивач, не належить до військових навчальних закладів, а створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №490 від 19.08.1992 «Про реформу системи військової освіти», з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, тому навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а відтак і проходженням військової служби згідно із переліком її видів, що визначений у ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

З метою удосконалення підготовки висококваліфікованих фахівців для Збройних Сил, Кабінет Міністрів України у пункті першому постанови від 19.08.1992 №490 «Про реформу системи військової освіти» постановив створити вищі військові навчальні заклади.

Однак, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, в якому навчався позивач, відсутній у вказаному переліку.

Відповідач стверджує, що станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.

Також відповідачем вказано, що позивачу станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років, тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу. Отже, період навчання позивача з 2000 по 2002 роки у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою. Таким чином, період навчання позивача з 2000 по 2002 роки не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.

Що стосується позовних вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення за весь час проходження військової служби, відповідач зазначив, що позивач проходить військову службу та перебуває на грошовому забезпечені у військовій частині НОМЕР_2 . З урахуванням зазначеного, у Міністерства оборони України відсутні повноваження щодо встановлення позивачу вислуги років, проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення з урахуванням перерахованої вислуги років, при цьому жодними діями Міністерства оборони України права позивача не порушенні.

02.10.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на своїх вимогах та доводах позову, оскільки, на його переконання, відповідач їх не спростував. Зокрема, позивач прирівнює період навчання в КВЛ ім. І. Богуна до проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з усіма подальшими наслідками, а саме проведення перерахунку строку безперервної служби, проведення перерахунку розмірів грошового забезпечення, тощо, посилаючись, зокрема на те, що КВЛ ім. І. Богуна створений Міністерством оборони України, як і всі інші військові навчальні заклади України, та здійснює управлінські соціально-культурні та інших функції некомерційного характеру і повністю фінансується Міністерством оборони України.

Щодо визначення Міністерства оборони України у якості відповідача, позивач зазначив, що звернувся до Міністерства оборони України та визначив його відповідачем, оскільки станом на 2023 рів проходив військову службу у різних військових частинах, зокрема навчання відбувалось у Одеському ордена Леніна інституті Сухопутних військ, далі проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), Військовій академії (м. Одеса), Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського (м. Київ), а вже потім у військовій частині НОМЕР_2 , що не дає юридичного права командиру військової частини НОМЕР_2 прийняти правове рішення про зарахування навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна до загальної вислуги років та встановити початком служби 20 липня 2000 року як початок проходження безперервної військової служби в Збройних Силах України на заміну 12 липня 2002 року, натомість дає таке право Міністерству оборони України, адже всі перераховані навчальні заклади та військові частини як і Київський військовий ліцей імені Івана Богуна безпосередньо чи на пряму перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З урахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є офіцером Збройних Сил України.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 21.09.2022 року управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 .

Як зазначено у позові, на час звернення до суду позивач проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу забезпечення та експлуатації наземних систем озброєння логістики військової частини НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що у період з липня 2000 року по червень 2002 року він навчався у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна (далі КВЛ ім. І. Богуна). Однак, строк навчання в КВЛ ім. І. Богуна не враховано в загальний безперервний стаж служби та відповідно не проводиться нарахування всіх видів грошового забезпечення з врахуванням повної вислуги років проходження служби з початку навчання в КВЛ ім. І. Богуна, а лише починаючи з 2002 року, з моменту навчання в Одеському ордена Леніна Інституті Сухопутних військ, м. Одеса, тобто не враховуються 2 роки навчання в КВЛ ім. І. Богуна.

З наявної у матеріалах справи копії архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 18.08.2020 року №179/1/10313 вбачається, що в наказі начальника Київського військового ліцею по бойовій, гуманітарній та спеціальній підготовці про випуск, зарахування ліцеїстів від 20 липня 2000 року №201 значиться: «У відповідності з рішенням приймальної комісії від 15 липня 2020 року наказую: зарахувати до Київського військового ліцею дітей, які успішно здали іспити і придатні за станом здоров`я … 86. ОСОБА_1 .».

… У наказі начальника Київського військового ліцею по бойовій, гуманітарній та навчальній підготовці від 20 червня 2002 року №136 значиться: «У відповідності до Закону України «Про загальну середню освіту» та Інструкції Міністерства освіти і науки України … наказую: ліцеїстам, які закінчили 11 клас та пройшли державну підсумкову атестацію видати атестати про повну загальну середню освіту … 129. ОСОБА_1 .».

В архівній довідці вказано, що навчальної справи до архіву не надходять, оскільки мають короткий строк зберігання (а.с. 18).

Згідно Довідки за підписом начальника Київського військового ліцею ім. Івана Богуна від 28.04.2020 року №72, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно навчався у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна в період з 20.07.2000 року по 20.06.2002 року (а.с. 17 (зорот.).

21.06.2002 року ОСОБА_1 виданий Атестат з Додатком про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_5 про те, що він закінчив у 2002 році Київський військовий ліцей ім. Івана Богуна (а.с. 16-17).

Отже, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був ліцеїстом Київського військового ліцею ім. Івана Богуна в період з 20.07.2000 року по 20.06.2002 року, який закінчив у 2002 році, отримавши Атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_5 .

Предметом розгляду у цій справі є спір щодо наявності підстав для зарахування позивачу періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року до загального безперервного стажу військової служби.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Спірні правовідносини щодо зарахування позивачу періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року до загального безперервного стажу військової служби врегульовані Законом України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року), встановлюються такі види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за контрактом солдатів і матросів, сержантів і старшин;

військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;

військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки)* з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу;

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба осіб офіцерського складу за призовом;

кадрова військова служба осіб офіцерського складу, зарахованих до Збройних Сил України та інших військових формувань до запровадження військової служби за контрактом.

Згідно ч. 5 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року), громадяни, які призвані або добровільно вступили на військову службу, складають Військову присягу на вірність Українському народу.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року), Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями через військові комісаріати шляхом:

призову громадян на військову службу на підставі загального військового обов`язку;

прийняття громадян на військову службу за контрактом.

Для доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань особовим складом під час мобілізації проводиться планомірна військова підготовка і забезпечується в запасі необхідна кількість військово-навчених громадян.

Глава ІІ Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року) регламентує питання підготовки громадян до військової служби.

Статтею 8 «Підготовка допризовників і призовників до військової служби» Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року) було визначено:

1. Підготовка громадян до військової служби включає допризовну підготовку, підготовку призовників з військово-технічних спеціальностей, підготовку до вступу у вищі військові навчальні заклади та вищі навчальні заклади, які мають військові навчальні підрозділи, військову підготовку студентів вищих навчальних закладів за програмою офіцерів запасу, фізичну підготовку, лікувально-оздоровчу роботу, підвищення рівня освітньої підготовки, вивчення державної мови, патріотичне виховання.

2. Відповідальність за організацію та проведення допризовної підготовки покладається на міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, у віданні яких є навчальні заклади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування.

3. Підготовка призовників з військово-технічних спеціальностей проводиться у навчальних закладах Товариства сприяння обороні України та професійно-технічних навчальних закладах.

4. Порядок організації та проведення допризовної підготовки та підготовки призовників з військово-технічних спеціальностей визначається Положенням про допризовну підготовку та Положенням про підготовку призовників з військово-технічних спеціальностей, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

5. Контроль за організацією, проведенням і результатами допризовної підготовки та підготовки призовників з військово-технічних спеціальностей, програмним і методичним забезпеченням цієї підготовки здійснюється Міністерством оборони України, а також іншими міністерствами і центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 12 «Підготовка до вступу у вищі військові навчальні заклади та вищі навчальні заклади, які мають військові навчальні підрозділи» Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року) було визначено:

1. Громадяни, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та вищих навчальних закладів, що мають військові навчальні підрозділи для підготовки на посади офіцерського складу, проходять попередню підготовку у військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, загальноосвітніх навчальних закладах, в навчальних закладах Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах та вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи, або самостійно.

2. Фізична підготовка допризовників і призовників організується за програмою фізичної культури центральними органами виконавчої влади в галузі освіти, фізичної культури і спорту у вищих, професійно-технічних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладах, спортивних товариствах і клубах.

3. Лікувально-оздоровча робота з громадянами організовується за місцем їх проживання, навчання або роботи органами і закладами охорони здоров`я в лікувально-профілактичних і фізкультурно-оздоровчих закладах шляхом створення в них підліткових кабінетів.

Медичні огляди громадян 15-17-річного віку проводяться щорічно лікарями-спеціалістами, які залучаються до медичного огляду призовників. У разі потреби громадянам призначається необхідне лікування з проведенням оздоровчих заходів.

4. Центральні і місцеві органи управління освітою здійснюють необхідні заходи щодо підвищення рівня виховання, освітньої підготовки допризовної та призовної молоді, організовують додаткові заняття для вивчення державної мови громадянами, які погано володіють нею або не володіють зовсім.

5. Кабінет Міністрів України, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування разом із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями, посадовими особами організацій та об`єднань громадян зобов`язані систематично проводити патріотично-виховну роботу з громадянами.

Аналіз вказаних норм Закону свідчить про те, що навчання у військовому ліцеї є лише попередньою підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Стаття 24 «Початок і закінчення проходження військової служби» Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року) визначає, що є початком та закінченням проходження військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року), початком проходження військової служби вважається:

а) день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу;

б) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового закладу, установи тощо) - для військовозобов`язаних і жінок, які вступають на військову службу за контрактом;

в) день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу;

г) день призначення на посаду - для громадян, які прийняті на військову службу до Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції від 24.05.2000 року), закінченням проходження військової служби вважається день, з якого військовослужбовець виключений наказом по військовій частині (військовому закладу, установі тощо) із списків особового складу.

Таким чином, у період навчання позивача у Київському військовому ліцеї початком проходження військової служби вважався день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.

Суд встановив, що Київський військовий ліцей (а в подальшому Київський військовий ліцей імені Івана Богуна) був створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490, на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у вищі військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

При цьому, позивач був зарахований до Київського військового ліцею «ліцеїстом», а не курсантом чи слухачем.

Положенням про військовий ліцей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-107а13, від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-330а13) неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

Аналогічна позиція міститься й в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 818/1880/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 540/902/19, від 12 лютого 2020 року у справі №813/3997/17.

Суд враховує вказану позицію Верховного суду при вирішенні спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зважає на доводи відповідача стосовно того, що законодавство визначає необхідною умовою прийняття на військову службу, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.

Так, за правилами частини 1 статті 15 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.

Положеннями частини 1 статті 20 вказаного закону було визначено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах, - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.

В той же час, з матеріалів справи слідує, що позивачу на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років. Тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не могла бути призваною на військову службу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був ліцеїстом Київського військового ліцею ім. Івана Богуна в період з 20.07.2000 року по 20.06.2002 року.

При цьому, позивачу було видано атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_5 від 21.06.2002 року.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що період навчання ОСОБА_1 у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

На підставі викладеного, вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що підстави для зарахування позивачу періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року до загального безперервного стажу військової служби відсутні.

Суд вважає, що позивач необґрунтовано прирівнює період навчання в КВЛ ім. І. Богуна до проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з усіма подальшими наслідками, а саме проведення перерахунку строку безперервної служби, проведення перерахунку розмірів грошового забезпечення, тощо, посилаючись, зокрема на те, що КВЛ ім. І. Богуна створений Міністерством оборони України, як і всі інші військові навчальні заклади України, та здійснює управлінські соціально-культурні та інших функції некомерційного характеру і повністю фінансується Міністерством оборони України.

Київський військовий ліцей ім. Івана Богунане належить до військових навчальних закладів, а навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений статті 2 Закону № 2232-ХІІ. Факт його створення та фінансування Міністерством оборони України не відносить його до військових навчальних закладів.

Отже, доводи позивача, якими він обґрунтує свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами.

Водночас, суд погоджується з позивачем щодо недотримання Міністерством оборони вимог ст.ст. 17, 19 та 20 Закону України від 02.10.96 № 394/96-ВР Про звернення громадян, оскільки не надано відповіді на звернення позивача.

Проте, враховуючи, що позивачем оскаржується бездіяльність Міністерства оборони України саме щодо проведення перерахунку та зарахування періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року ОСОБА_1 до загального безперервного стажу військової служби, а не щодо процедури розгляду його звернення, суд вважає, що відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог та визнання за відповідачем порушення розгляду звернення позивача за Законом України «Про звернення громадян», оскільки це не призведе до зміни у правовідносинах, що склались між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо проведення перерахунку та зарахування періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року ОСОБА_1 до загального безперервного стажу військової служби, а також похідних позовних вимог про зобов`язання Міністерство оборони України встановити громадянину ОСОБА_1 20 липня 2000 року як початок проходження безперервної військової служби в Збройних Силах України на заміну 12 липня 2002 року; провести перерахунок та зарахувати період навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 20 липня 2000 року по 20 червня 2002 року громадянину ОСОБА_1 до загального безперервного стажу військової служби; провести перерахунок та виплату грошового забезпечення та всіх додаткових виплат згідно чинного законодавства за весь час проходження військової служби розпочинаючи з 20 липня 2000 року, - слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.120 КАС України останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Враховуючи строки розгляду даної справи, визначені ст.258 КАС України, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Радчука А.А. у період з 15.11.2023 року по 17.11.2023 року включно у відрядженні, в силу положень ст.120 КАС України, рішення суду складено 20 листопада 2023 року (перший робочий день).

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.