Справа № 320/11930/22
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

за участю секретаря: Ольховської М.Г.,

представника ОСОБА_1 Воротиленка О.С.,

представника позивача Кулика В.Б.,

представника відповідача Мазія К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, третя особа - Державне підприємство «Національні інформаційні системи», про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати п.п. 3, 5 Наказу Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» від 19.06.2022 № 2551/5.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав є одним з суворих видів санкції за порушення вимог законодавства України в сфері державної реєстрації, а тому таке рішення повинно прийматися з урахуванням принципу пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічними інтересами та індивідуальними інтересами особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року адміністративний позов задоволено. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ, в частині анулювання доступу до Державного реєстру не є співрозмірним між порушенням, які вчинив позивач, з тими санкціями, які до нього застосовані (негативних наслідків не наступило, земельні ділянки продовжують перебувати у власності ОСОБА_2 ). Неврахування відповідачем зазначеного під час прийняття спірного наказу свідчить про порушення критеріїв, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України, тобто наказ в оскаржуваній частині прийнято не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволені адміністративного позову.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що нотаріусом було допущено порушення вимог ст.ст. 18 та 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак наказ Міністерством юстиції України є таким що винесений відповідно до вимог законодавства.

Також, не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 , який не є стороною по справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволені адміністративного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до постанов про опис та арешт майна боржнику - ОСОБА_2 було заборонено здійснювати дії щодо відчуження, користування зазначеним нерухомим майном. Сама ж боржник - ОСОБА_2 , будучи при цьому діючим адвокатом, була обізнана про зазначений арешт. 3 10.02.2021 по теперішній час неодноразово ознайомлювалася із матеріалами виконавчого провадження, подавала в ньому клопотання, скарги, заперечення щодо вчинення виконавчих дій, що вбачається з самих матеріалів виконавчого провадження. Однак вчинила незаконні дії з розподілу земельних ділянок, що перебували під арештом з метою уникнення їх примусової реалізації та неможливості виконання судового рішення, порушивши при цьому принцип обов?язковості виконання судових рішень та обов?язки покладені на боржника Законом України «Про виконавче провадження». Боржник, в порушення законодавства, приватного виконавця ОСОБА_1 не повідомив та здійснив незаконний розподіл через приватного нотаріуса ОСОБА_3 , який в свою чергу вчинив також цілу низку значних порушень, що призвели до негативних наслідків і стали в подальшому підставою для оскарження його дій в Міністерстві юстиції України. Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов?язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Наслідком всього цього є те, що дії Боржника ОСОБА_2 щодо поділу земельних ділянок призвели до неможливості реалізації земельних ділянок, які були виставлені на публічні торги і фактично залишились не реалізованими, порушено заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів).

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу, докази понесених яких будуть надані пізніше.

В судовому засіданні представники відповідача та ОСОБА_1 вимоги апеляційних скарг підтримали, наполягали на задоволенні скарг, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив судове рішення залишити без змін.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду представник третьої особи до суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що 30.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 подано до Міністерства юстиції України скаргу на реєстраційні дії, що проведені державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, а саме рішення від 03.12.2021 № № 62029777, 62031346, 62035871, 62037991, з посиланням на протиправність цих реєстраційних дій, оскільки вони здійснені всупереч накладених заборон на відчуження.

Колегією Міністерства юстиції встановлено, що приватним нотаріусом ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію прав (реєстрацію поділу) за наявності обтяжень прав на земельні ділянки, тому наказом Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» від 19.06.2022 № 2551/5 оскаржувані рішення було скасовано. Крім того, зважаючи на порушення приватним нотаріусом ОСОБА_3 вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав, йому анульовано доступу до Державного реєстру прав.

Не погоджуючись зі спірним наказом, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги: на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).

За обставинами справи, оскаржуване рішення відповідача прийнято на підставі розгляду скарги приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 від 30.12.2021, при цьому, спірним у даному випадку є лише недоцільність, на переконання позивача, застосування до нього суворого заходу за результатами розгляду скарги у вигляді анулювання доступу до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Судом першої інстанції не встановлено процедурних порушень під час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, під час апеляційного перегляду судом установлено наступне.

Так, 23.10.2015 земельна ділянка з кадастровим номером :01:082:0060, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка А) та земельна ділянка з кадастровим номером :01:082:0112, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка Б) були набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільну часткову власність у рівних частках (по 1/2 кожна) за договорами купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченими приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Тищенко В.Г. за реєстровими номерами 474 та 469.

Цього ж дня, приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Тищенко В.Г. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частки земельних ділянок А, Б (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 25536790, 25527322 від 23.10.2015) та державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки земельних ділянок А, Б (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: №№ 25538348, 25532343 від 23.10.2015).

04.11.2021 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 оформили нотаріальні заяви, справжність підписів на яких засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маріновою Л.С. У даних заявах просили розділити на дві земельні ділянки площею 0,0500 га та 0,0500 га кожну з належних їм на праві спільної часткової власності земельних ділянок, а саме - земельну ділянку :01:082:0112 (заяву зареєстровано в реєстрі за №№ 1230, 1231) та земельну ділянку :01:082:0060 (заяву зареєстровано в реєстрі за №№ 1232, 1233), та згідно з планом поділу кожної з земельних ділянок розробити відповідну документацію, присвоїти новоутвореним земельним ділянкам кадастрові номери та зареєструвати земельні ділянки у Державному земельному кадастрі.

Так, 15.11.2021 відділом Міськрайонного управлінні у Бородянському районі та Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 04.11.2021 №№ 1230, 1231 та Технічної документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок (виготовленої 05.11.2021 ФОП ОСОБА_5 ) у Державному земельному кадастрі зареєстровано новоутворені земельні ділянки кадастровий номер: :01:082:0015 площею 0,0500 га та кадастровий номер: :01:082:0016 площею 0,0500 га, які утворилися в результаті поділу земельної ділянки, кадастровий номер: :01:082:0112 площею 0,1000 га та зареєстровано новоутворені земельні ділянки кадастровий номер: :01:082:0011 площею 0,0500 га та кадастровий номер: :01:082:0013 площею 0,0500 га, які утворилися в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер: :01:082:0060 площею 0,1000 га.

03.12.2022 на підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 04.11.2021 №№ 1230, 1231 та витягів з Державного земельного кадастру №№ НВ-021, НВ-021 від 15.11.2021 на новоутворені, в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер: :01:082:0112, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:082:0015 та :01:082:0016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 посвідчено укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір про поділ земельної ділянки в натурі та припинення спільної часткової власності від 03.12.2021, що зареєстрований в реєстрі за № 1765.

03.12.2022 на підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 04.11.2021 №№ 1232, 1233 та витягів з Державного земельного кадастру №№ НВ-021, НВ-021 від 15.11.2021 на новоутворені, в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер: :01:082:0060, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:082:0011 та :01:082:0013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 посвідчено договір про поділ земельної ділянки в натурі та припинення спільної часткової власності від 03.12.2021, зареєстрований в реєстрі за № 1766.

03.12.2022 на підставі нотаріально посвідчених договорів про поділ земельної ділянки в натурі та припинення спільної часткової власності від 03.12.2021, зареєстрованих в реєстрі за №№ 1765, 1766 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в порядку, встановленому ч. 3 ст. 14 Закону № 1952-IV, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №№ 62029777, 62031346, 62035871, 62037991 щодо новоутворених в результаті поділу земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:082:0016, :01:082:0015, :01:082:0013 та :01:082:0011 із відкриттям нового розділу Державного реєстру прав та формуванням нової реєстраційної справи на кожну з цих новоутворених земельних ділянок та закриттям розділів Державного реєстру прав та реєстраційних справ щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:082:0060, :01:082:0112, які були поділені.

На підставі рішень №№ 62029777, 62035871 від 03.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:082:0016, :01:082:0013 за ОСОБА_4 . На підставі рішень №№ 62031346, 62037991 від 03.12.2021 зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:082:0015 та :01:082:0011 за ОСОБА_2 з перенесенням одночасно з відкриттям розділів Державного реєстру прав на кожну з новоутворених земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:082:0015, :01:082:0011 до таких розділів обтяжень речових прав щодо належних ОСОБА_2 часток земельних ділянок з кадастровими номерами :01:082:0060, :01:082:0112, встановлених приватним виконавцем виконавчого округу Київської області ОСОБА_1

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 невідкладно повідомив приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру прав на поділені земельні ділянки з кадастровими номерами :01:082:0060, :01:082:0112 та перенесення відомостей про обтяження належних ОСОБА_2 часток земельних ділянок на новоутворені в результаті поділу відповідно до цих часток належні ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:082:0015 та :01:082:0011.

Як правильно висновується суд першої інстанції, статтею 24 Закону № 1952-IV, дійсно, передбачена така підстава для відмови в державній реєстрації прав, як наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, разом з тим, згідно усталеної практики Верховного Суду державна реєстрація не є способом набуття чи відчуження права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів. Як вже зазначалось вище, зазначені земельні ділянки були поділені в натурі та припинено їх спільну часткову власність, що не є в розумінні закону відчуженням.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29.04.2020 у справі №911/1455/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав є одним з найсуровіших видів санкцій за порушення вимог законодавства України в сфері державної реєстрації, а тому такі рішення мають прийматися з урахуванням принципу пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічними інтересами та індивідуальними інтересами особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

У постанові від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18 Верховний Суд вказав, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а.

Верховний Суд зазначив, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Разом з тим, як зазначає Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 у справі №640/25601/19, що законодавець, наділяючи Міністерство юстиції України функціями контролю у сфері державної реєстрації прав та визначаючи порядок застосування ним видів заходів впливу до державних реєстраторів, також зобов`язав його мотивувати таке рішення.

Тобто, Міністерство юстиції України зобов`язане навести підстави прийняття такого рішення, зазначити належні і достатні мотиви, за яких застосовано саме такий захід впливу, та обґрунтувати строки його застосування.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (Druzstevni Zalozna Pria and others v. the Czech Republic № 72034/01); рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04).

Отже, для прийняття рішення відповідно до Закону № 1952-IV, підставою для якого є наявність у діях державного реєстратора порушення порядку державної реєстрації прав, Міністерство юстиції України має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення державним реєстратором законодавства у сфері державної реєстрації прав, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення.

В свою чергу, визначаючи вид стягнення, відповідач повинен врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірному наказі про застосування заходу стягнення.

Суд зауважує, що законодавством України не встановлено вичерпного переліку підстав, за яких Міністерство юстиції України може дійти висновку про необхідність анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, разом з тим, на переконання суду, в даному випадку відповідачем не доведено наявності достатніх підстав для застосування такого суворого виду санкції оскаржуваним наказом як анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, не обґрунтовано його доцільності та пропорційності встановленому порушенню.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем у оскаржуваному наказі зазначено лише норми ст. 37 Закону № 1952-IV, які порушено позивачем, втім останній не містить відомостей про негативні наслідки цих порушень, зокрема, про порушення прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, а також мотивів застосування до державного реєстратора саме такої санкції як анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав, що свідчить про порушення принципу пропорційності.

Також, в оскаржуваному наказі не наведено фактів допущення позивачем неодноразових порушень у сфері державної реєстрації прав та не надано доказів, що такі факти досліджувались при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, поза увагою відповідача залишився той факт, що реєстрація новоутворених земельних ділянок за боржником ( ОСОБА_2 ) у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виникла через два дні (03.12.2021) після скасування публічних торгів (01.12.2021), право власності боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 ( ОСОБА_2 ) на заарештовану 1/2 земельних ділянок А та Б не змінилось.

Слід зауважити, що матеріли справи не містять доказів оскарження поділу земельних ділянок А та Б, в той же час, приватний нотаріус ОСОБА_3 одразу повідомив приватного виконавця ОСОБА_1 про реєстрацію поділу земельних ділянок А та Б, як то передбачено Законом № 1952-IV.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ в частині анулювання доступу до Державного реєстру не є співрозмірним тим порушенням, які вчинив позивач, з тими санкціями, які до нього застосовані (негативних наслідків не наступило, земельні ділянки продовжують перебувати у власності ОСОБА_2 ).

Таким чином, рішення суду першої інстанції, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 16.11.2023.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев