Справа № 260/1924/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1924/22 пров. № А/857/15695/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

суддя у І інстанції Микуляк П.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 04 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) №56 від 05 травня 2022 року у частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на військовослужбовця ОСОБА_1 та позбавлення грошової премії за квітень та травень 2022 року пропорційно дням несення військової служби;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 розглянути питання про нарахування та виплату позивачу премій, невиплачених за квітень та травень 2022 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 260/1924/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ в/ч НОМЕР_1 від 05 травня 2022 року № 56 «Про результати проведення службового розслідування за фактом невиконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 про висунення на марш військовослужбовцями» у частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що матеріали службового розслідування не містить жодного наказу (витягу із наказу), який би не виконав позивач; не містить списку військовослужбовців, які залишалися у пункті постійної дислокації у період, що був охоплений службовим розслідуванням. Матеріали службового розслідування не містять пояснень безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, як і не містять будь-яких доказів, що свідчать про те, що позивач умисно чи свідомо не вибув на бойовий марш у складі військової частини. Тому дії відповідача щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани не є достатньо обґрунтованими.

Разом із тим, нарахування та виплата грошового забезпечення відноситься до дискреційних повноважень в/ч НОМЕР_1 , які суд не вправі перебирати на себе.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено в/ч НОМЕР_1 , яка у своїй скарзі просила скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 отримав відповідний наказ на вибуття за межі пункту постійної дислокації у складі 1-ої стрілецької роти 26 квітня 2022 року. У позовній заяві та під час проведення службового розслідування він підтвердив, що цілком усвідомлював, що на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 мав вибути на бойовий марш та не входив до переліку осіб, які залишались у пункті постійної дислокації, утім не виконав такий, оскільки має трьох неповнолітніх дітей, які перебувають на його самостійному вихованні.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у рапорті ОСОБА_1 від 26 квітня 2022 року за вх.№ 246 він порушував перед командуванням питання про звільнення з військової служби у період дії воєнного стану на підставі наявності у нього трьох неповнолітніх дітей, а не про обставини, які б не давали можливості виконати наказ про вибуття на бойовий марш у порядку, передбаченому статтею 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Окрім того, на дату подання рапорту 26 квітня 2022 року наявність трьох дітей віком до 18 років не слугувало підставою для звільнення з військової служби у період дії воєнного стану на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наявна у матеріалах справи довідка про склад сім`ї та проживання від 17 травня 2022 року № 653 свідчить про те, що до складу сім`ї позивача окрім 3-х неповнолітніх дітей також входить дружина ОСОБА_2 , а отже позивач виховує свої неповнолітніх дітей не самостійно, а разом із дружиною.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28 лютого 2022 року відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №5 солдат запасу ОСОБА_1 прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

26 квітня 2022 року тимчасове виконання обов`язків командира в/ч НОМЕР_1 було покладено на капітана ОСОБА_3 , заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи в/ч НОМЕР_1 , без права прийняття організаційно-штатних, кадрових рішень.

Окрім того, 26 квітня 2022 року під час шикування особового складу було доведено бойовий наказ № 61 від 26 квітня 2022 року на вибуття батальйону для виконання бойового завдання.

Того ж дня ОСОБА_1 подав рапорт командиру 1- го взводу в/ч НОМЕР_1 із проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з утриманням трьох малолітніх дітей віком до 18 років - 2008 р.н., 2009 р.н.,2013 р.н.

Під час перевірки особового складу щодо наявності військовослужбовців, які залишились згідно із списків бригади о 14:00 було виявлено, що у строю знаходиться військовослужбовець ОСОБА_1 , який не вибув з в/ч НОМЕР_1 для виконання бойового завдання згідно з наказом командира батальйону, що призвело до звернення т.в.о начальника штабу-першого заступника командира батальйону в/ч НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_4 до т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 .

26 квітня 2022 року наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 № 49/1 «Про призначення службового розслідування по факту невиконання наказу командира військової частини військовослужбовцями» службове розслідування за фактом невиконання наказу командира в/ч НОМЕР_1 , у тому числі й військовослужбовцем ОСОБА_1

05 травня 2022 року було складено акт проведення службового розслідування за фактом невиконання наказу т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 військовослужбовцем, у якому запропоновано за порушення правил військової дисципліни у вигляді невиконання наказу командира, що зумовлено сімейними обставинами, які не мають непереборного характеру, накласти на ст. солдата ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

05 травня 2022 року наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 № 56 «Про результати службового розслідування за фактом невиконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 про висунення на марш військовослужбовцями» за порушення правил військової дисципліни у вигляді невиконання наказу командира, що зумовлено сімейними обставинами, які не мають непереборного характеру, накладено, серед інших, на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

ОСОБА_1 не погодився із вказаним наказом в/ч НОМЕР_1 від 05 травня 2022 року № 56 у частині застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із приписами статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано приписами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).

Частиною 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону № 2232-XII).

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут).

Пунктом 1 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно із пунктом 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

За приписами пункту 5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

У відповідності до пункту 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Пунктом 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Положеннями пункту 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах регламентовано Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі Статут внутрішньої служби).

Пунктом 11 Статуту внутрішньої служби передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, зокрема, такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно з пунктом 26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

За правилами пункту 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Як передбачено пунктом 37 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про неможливість накладення на позивача дисциплінарного стягнення з огляду на те, що матеріали справи не містять належних доказів про те, що він умисно чи свідомо не вибув на бойовий марш у складі військової частини перебування позивача на службі.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом не заперечував доведення до його відома наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25 квітня 2022 року №49 про вибуття на бойовий марш у складі 1-ої стрілецької роти, а право не виконувати такий наказ обґрунтовував наявністю у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей, про що він повідомив рапортом від 26 квітня 2022 року за вх.№ 246. Водночас позивач не заперечував права відповідача на проведення службового розслідування та не наводив доводів щодо порушення його прав у процесі проведення такого розслідування.

Відтак, апеляційний суд погоджується із доводами скаржника про те, що зміст рапорту Сирохмана В.І. від 26 квітня 2022 року за вх.№ 246 не свідчить про те, що у ньому позивач порушував питання про залишення у пункті постійної дислокації та/або не повідомляв командиру в/ч НОМЕР_1 про обставини, які б не давали можливості виконати наказ про вибуття на бойовий марш у порядку, передбаченому статтею 37 Статуту внутрішньої служби.

У вказаному рапорті ОСОБА_1 просить звільнити його з військової служби на підставі наявності у нього трьох неповнолітніх дітей. Однак право військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації звільнитися з військової служби під час дії воєнного стану на підставі перебування у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років було встановлене лише Законом № 2599-IX від 20 вересня 2022 року «Про внесення зміни до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану», який набрав чинності 01 жовтня 2022 року.

Додатково апеляційний суд наголошує на тому, що у межах справи, що розглядається ОСОБА_1 не заявляв вимог щодо бездіяльності відповідача при розгляді по суті його рапорту від 26 квітня 2022 року за вх.№ 246.

Окрім того, апеляційний суд наголошує на тому, згідно із пунктом 30 Статуту внутрішньої служби підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, однак таких обставин у ході розгляду справи не встановлено.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов переконання про те, що ОСОБА_1 допустив порушення військової дисципліни шляхом невиконання наказу командира №61 від 26 квітня 2022 року на вибуття батальйону для виконання бойового завдання, за що з урахуванням обставин правомірно був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у виді догани.

Оцінюючи доводи суду першої інстанції щодо недоліків проведеного відповідачем службового розслідування апеляційний суд додатково звертає увагу на те, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Інакше кажучи, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового часткового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі №260/1924/22 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк