Справа № 520/7653/22
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 р. Справа № 520/7653/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2022 (суддя: Шевченко О.В., м. Харків) по справі № 520/7653/22

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з питань праці , Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці (далі по тексту відповідач-1), Головного управління Держпраці у Харківській області (далі по тексту відповідач-2), в якому просить суд:

- стягнути солідарно з Головного управління Держпраці у Харківській області, з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 належної йому заробітної плати у формі грошової компенсації у розмірі 152325,07 грн. за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки з 07.10.2013 по 17.01.2022 (включно);

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Харківській області в частині порушення трудового законодавства про оплату праці, про відпустки, порушення права ОСОБА_1 на заробітну плату у формі щорічної додаткової оплачуваної відпустки, гарантованого державою, ігноруючи обов`язкове до виконання судове рішення, яке набрало законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наявні підстави для стягнення з Головного управління Держпраці у Харківській області та Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 належної йому заробітної плати у формі грошової компенсації у розмірі 152325,07 грн. за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки з 07.10.2013 по 17.01.2022 (включно), оскільки вказану суму в рахунок компенсації невикористаних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідачами сплачено не було.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2022 по справі № 520/7653/22 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, буд. 14, м. Київ, 01601, ), Головного управління Держпраці у Харківській області (вул. Алчевських, буд. 40, м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2022 по справі № 520/7653/22 скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що справа, всупереч п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, віднесена судом до справ незначної складності та, всупереч п. 4 ч. 1 ст. 263 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасника справи ОСОБА_1 (у письмовому провадженні), а не за правилами загального позовного провадження, що є порушенням норм процесуального права.

Також, вказує, що, в порушення ч. 3 ст. 162 КАС України, матеріали справи документів, що підтверджують надіслання (надання) відповідачами відзивів на позовну заяву і доданих до них доказів позивачу, не містять, що порушило його право, відповідно до ч. 2 ст. 261 КАС України, подати до суду відповідь на відзив, в якому мав викласти свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачами у відзивах заперечень та мотиви їх відхилення (ч. 1 ст. 163 КАСУ).

Зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідачем-2 фактично призначено на посаду позивача з 18.01.2022, трудовий договір, укладений на невизначений строк, не припинив своєї дії і цей час вимушеного прогулу на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, відповідачем-2 зарахований до стажу роботи позивача на державній службі з 07.10.2013, а відповідач-1 Держпраці, як розпорядник бюджетних коштів вищого рівня, був зобов`язаний, але не здійснив свої повноваження через утворений нею територіальний орган ГУ Держпраці, зокрема, не затвердив кошторис ГУ Держпраці, в частині відшкодування ОСОБА_1 заробітної плати, то за наявності порушення відповідачем-1 трудового законодавства про оплату праці, порушення права позивача на заробітну плату, гарантованого державою, наявні підстави для стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача заробітної плати у формі грошової компенсації за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки з 07.10.2013 по 17.01.2022 (включно) (277 робочих днів)).

Відповідач-1, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме з Головним управлінням, в тому числі отримував за місцем своєї роботи заробітну плату, підлягав внутрішньому трудовому розпорядку, реалізовував своє право на відпустку тощо. Позивач підпорядковувався безпосередньо начальнику Головного управління. А тому, оскільки Держпраці не наділена повноваженнями роботодавця щодо поновлення позивача на посаді головного державного інспектора в Головному управлінні та надання позивачу відшкодування заробітної плати у формі щорічної оплачуваної відпустки, вважає, що відповідачем-1 не порушено права позивача.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції вірно зазначено, що, згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Тобто, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки можна виплатити тільки після того, як працівник використав дні щорічної основної відпустки за відпрацьований рік. При цьому, така виплата здійснюється на підставі заяви працівника. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що у період з 07.10.2013 по 17.01.2022 позивач використовував частину щорічних основних відпусток, а також того, що він звертався до Головного управління із відповідною заявою про грошову компенсацію невикористаної щорічної відпустки за вказані періоди.

Відповідач-2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві.

Наказом ТДІзПП у м. Києві від 04 жовтня 2013 року, відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, ОСОБА_1 звільнений з посади головного державного інспектора праці в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 по справі № 820/10521/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області про занесення запису у трудову книжку задоволено частково. Зобов`язано Територіальну державну інспекцію з питань праці у Харківській області винести наказ про призначення на посаду державного інспектора праці Мінакова Олександра Федоровича, відповідно до його заяви від 07.10.2013. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постанова суду набрала законної сили.

Згідно з ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наказом голови комісії з реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » від 26 жовтня 2015 року №42-к ОСОБА_1 головного державного інспектора праці Відділу контролю за додержанням трудового законодавства в м. Харкові та центральних районах області звільнено з роботи з 26 жовтня 2015 року у зв`язку з реорганізацією Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Харківській області про поновлення на посаді, стягнення сум задоволено частково. Визнано незаконними дії Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 .. Скасовано наказ Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » від 26 жовтня 2015 року № 42-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці Відділу контролю за додержанням трудового законодавства в м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області з 26 жовтня 2015 року. Стягнуто з Головного управління Держпраці в Харківській області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 14694,40 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року змінено постанову суду першої інстанції шляхом її доповнення вказівкою про те, що з Головного управління Держпраці в Харківській області на користь ОСОБА_1 стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 14 694,40 грн. потребує відрахування обов`язкових податків, зборів, внесків. У решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року по справі №820/10744/15 (адміністративне провадження №К/9901/16116/19) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року в справі №820/10744/15 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці Відділу контролю за додержанням трудового законодавства в м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці в Харківській області. Прийнято в справі №820/10744/15 у вказаній частині нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора праці в Головному управлінні Держпраці в Харківській області.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року по справі №820/10744/15 виправлено описку у пунктах 64, 69 постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №820/10744/15, зазначивши правильне найменування посади, на яку підлягає поновленню ОСОБА_1 : «головний державний інспектор Головного управління Держпраці в Харківській області» замість помилково зазначеної «головний державний інспектор праці Головного управління Держпраці в Харківській області».

Судові рішення набрали законної сили.

На виконання постанови Верховного Суду від 26.09.2019 та ухвали Верховного Суду від 29.07.2021 по справі № 820/10744/15, наказом Головного управління Держпраці в Харківській області від 17.01.2022 № 08-03/17 скасовано наказ Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 26.10.2015 № 42-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » про звільнення ОСОБА_1 26 жовтня 2015 року у зв`язку із реорганізацією Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, відповідно до пункту "г" статті 40 КЗпПУ. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора Відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області з 26.10.2015. Вказано ОСОБА_1 приступити до виконання посадових обов`язків з 18.01.2022 (а.с. 15).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за період з 07.10.2013 по 17.01.2022 у розмірі 152 325,07 грн. (277 (робочі дні) х 549,91 грн. (розмір середньоденної зарплати) = 152 325,07 грн.), останній звернувся за захистом своїх прав до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з Головного управління Держпраці у Харківській області та Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 152 325,07 грн. за дні невикористаної щорічної додаткової відпустки з 07 жовтня 2013 року по 17 січня 2022 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст. 2 Закону № 504/96-ВР, право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 504/96-ВР, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

З аналізу наведених норм вбачається, що працівник набуває право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки або у випадку звільнення, або - використання не менше 24 днів щорічної та додаткових відпусток.

Судом встановлено, що позивач з 07.10.2013 працював у ГУ Держпраці у Харківській області, проте наказом від 26.10.2015 його звільнено із займаної посади.

Разом з тим, позивач, вважаючи незаконним своє звільнення, оскаржив його в судовому порядку, за наслідками чого судовими рішеннями у справі № 820/10744/15 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного державного інспектора Головного управління Держпраці в Харківській області з 26.10.2015.

Враховуючи, що судовими рішеннями визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 , вказане свідчить, що фактично останній з 07.10.2013 по 17.01.2022 продовжував перебувати в трудових відносинах з Головним управлінням Держпраці у Харківській області.

Доказів того, що на день подання позову ОСОБА_1 звільнений з Головного управління Держпраці в Харківській області та йому не виплачено компенсацію за невикористані дні основної відпустки або наявності звернень до відповідача-2 про отримання компенсації за невикористані дні відпустки матеріали справи не містять і судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про передчасність вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держпраці у Харківській області в частині порушення трудового законодавства про оплату праці, про відпустки, порушення права ОСОБА_1 на заробітну плату у формі щорічної додаткової оплачуваної відпустки, гарантованого державою, стягнення з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь належної заробітної плати у формі грошової компенсації за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки з 07.10.2013 по 17.01.2022.

Щодо позовних вимог, заявлених до Державної служби України з питань праці, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме з Головним управлінням Держпраці у Харківській області, про що свідчать накази від 04.11.2015, від 26.10.2015, від 17.01.2022, отримував заробітну плату за місцем своєї роботи, реалізовував своє право на відпустку у цій установі.

Враховуючи, що обов`язок, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки покладається на роботодавця, яким в даному випадку є Головне управління Держпраці у Харківській області, позовні вимоги, пред`явлені до Державної служби України з питань праці не підлягають задоволенню судом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Щодо доводів скаржника про порушення вимог процесуального закону, а саме розгляд справи за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За ч. 3 ст. 257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 4 ст. 12 КАС України встановлено які саме справи розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються та цей перелік є тотожнім ч.4 ст.257 КАС України, з урахування також доповнених пунктів 5 та 6 до ч.4 ст.12 КАС України: 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: 1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; 10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження; .

З цими положеннями співвідносяться (частково) норми ч. 1 ст. 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності ( щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).

Згідно з ч. 5 ст. 12 КАС України, умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів позивача колегія суддів дійшла таких висновків:

- у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України);

- якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України);

- за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження;

- скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд з підстави, встановленої пунктом 2 частини другої статті 353 КАС, стосується тих випадків, коли суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, щодо якої процесуальний закон містить імперативні вимоги про розгляд за правилами загального позовного провадження.

Відповідні правові висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі № 640/23359/20.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні ч. 6 ст. 12 КАС України. Проте, віднесення її до цієї "категорії" не дає достатніх підстав вважати, що її розгляд мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження.

Водночас тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає апелянт, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України).

Доводи апеляційної скарги про те, що, в порушення ч. 3 ст. 162 КАС України, матеріали справи документів, що підтверджують надіслання (надання) відповідачами відзивів на позовну заяву і доданих до них доказів позивачу, не містять, що порушило його право, відповідно до ч. 2 ст. 261 КАС України, подати до суду відповідь на відзив, в якому мав викласти свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачами у відзивах заперечень та мотиви їх відхилення (ч. 1 ст. 163 КАСУ), колегія суддів вважає такими, що не впливають на правильність висновків суду по суті спору. При цьому, зазначені підстави не є обов`язковими для скасування судового рішення в розумінні ч. 3 ст. 317 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2022 по справі № 520/7653/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова