Справа № 280/1624/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 280/1624/22
(суддя Новікова І.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року у справі №280/1624/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 січня 2023 року звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, згідно з яким, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, визначивши її розмір у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2021 року по день прийняття рішення суду по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 01.03.2021 він був звільнений з посади голови Токмацького районного суду Запорізької області та з цієї дати його відраховано зі штату суддів Токмацького районного суду Запорізької області.

При цьому, під час його звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку з заробітної плати, а саме не було виплачено нараховану, але не виплачену суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн. Зазначена заборгованість йому не виплачена і по цей час, а тому на його думку, з врахуванням положень статті 117 КЗпП України, він має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2021 року по день прийняття рішення суду по справі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, передчасністю вимог викладених у ньому.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції: відмовив у задоволені позову про зобов`язання вчинити дії, а тому суд першої інстанції не прийняв рішення щодо заявлених позовних вимог; суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Крім того, позивач висловлює свою незгоду з висновками суду щодо передчасності позовних вимог.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач зазначаючи про її необґрунтованість, просить у задоволені скарги відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 по 01.03.2021 обіймав посаду судді Токмацького районного суду Запорізькій області, та з зазначеної дати звільнений у зв`язку із подання заяви про відставку, відповідно до рішення Вищої ради юстиції №484/о/15-21 від 25.02.2021 та наказу про відрахування зі штату суду від 01.03.2021.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Токмацького районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 54 коп.) з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У рішенні Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20, яке набрало законної сили 13.10.2021, встановлено, що суддівська винагорода у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно нараховувалась позивачу в повному обсязі, однак, у випадках, визначених статтею 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX), була обмежена при здійсненні виплати.

Позивач, вважаючи, що при звільненні йому протиправно не було виплачено суддівську винагороду, за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн., звернувся до суду з цим позовом про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність позовних вимог, оскільки права позивача порушено не було.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За наведених обставин, як правильно зазначив суд першої інстанції, лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому, для того щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Саме факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав.

У цій справі повного розрахунку з позивачем на теперішній час не проведено, про що позивач самостійно зазначає у позовній заяві.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними, враховуючи відсутність факту проведення остаточного розрахунку та можливості як наслідок встановлення обсягу порушених прав позивача.

Крім того, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції обґрунтовано та правильно послався на правову позицію:

Верховного Суду викладену у постанові від 12.08.2020 в адміністративній справі №400/3151/19, згідно з якою лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України;

Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 в адміністративній справі №810/451/17, згідно з якою, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст.116, 117 КЗпП України та погоджується з висновками суду щодо передчасності позовних вимог.

Щодо доводів позивача про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволені позову про «зобов`язання вчинити дії», слід зазначити наступне. Так дійсно в вступній та резолютивній частині оскарженого судового рішення зазначено, що судом розглянуто справу про «зобов`язання вчинити дії», проте мотивувальна частина рішення свідчить про те, що суд першої інстанції правильно визначив предмет спору, що полягає у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таке зазначення на думку колегії судді є опискою, а отже може бути виправлено відповідно до ст. 253 КАС України згідно з якою суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Крім того, колегія суддів вважає припущеннями доводи позивача про те, що право позивача на отримання компенсації за затримку розрахунку поставлено судом першої інстанції в залежність від обставин, імовірність настання яких неможливо спрогнозувати, оскільки таки твердження позивача не ґрунтуються на об`єктивних даних або нормах законодавства.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року у справі №280/1624/22 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва