Справа № 308/6512/23
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/6512/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України про скасування постанови №3551 від 17.02.2023,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 09.11.2023 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.11.2023 року

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до відповідача Міністерства оборони України в особі: ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України зі скаргою в якій просить скасувати постанову №3551 від 17.02.2023.

Ухвалою від 25.04.2023 вказану позовну заяву залишено без руху, із зазначенням недоліків, які слід усунути.

10.05.2023 від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків адміністратвиного позову.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.05.2023 прийнято подану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17 лютого 2023 року ОСОБА_1 , працівниками патрульної поліції було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 далі по тексту - ТЦК та СП. Де він знаходився з 11 години по 23 годину 17.02.2023 року.

11.03.2023 року у відповідь на адвокатський запит позивачу стало відомо, що на нього були складені три протоколи і винесені три постанови за ч.2 ст. 210 КУпАП.

Позивач повідомляє, що і протокол який передував складенню, і оскаржувана постанова були складені і винесені без його присутності. Не заперечує факт знаходження в ТЦК та СП, за твердженням позивача, він весь час провів в коридорі в очікуванні проходження військово-лікарської комісії яка так і не відбулась.

Окрім того, в позовній заяві вказано на те, що 24.02.2022 року позивач перевіз свою сім`ю (дружину і неповнолітнього сина) в місто Ужгород, так як в місті Запоріжжя небезпечно. Однак він зазначає, що сам не проживає в місті Ужгороді, оскільки постійно працює в місті Запоріжжі, і піклується про свою Маму яка залишилась в Запоріжжі. В місто Ужгород приїжджає на вихідні до своєї сім`ї два рази на місяць.

Так, позивач вказує на те, що 16.02.2023, він приїхав в місто Ужгород до сім`ї, а 17.02.2023 року в ночі поїхав в місто Запоріжжя.

Позивач вважає оскаржувану постанову неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки він не проживає в місті Ужгороді.

При цьому у позовній заяві вказано на те, що в постанові відсутні докази того, що позивач був присутній при винесенні відносно нього постанови і був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, так як підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у протоколі відсутній, його пояснення відсутні, запис посадової особи про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності була присутня, але відмовилася від підписання протоколу і постанови відсутній.

При обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилається на положення ч. 2 ст. 19, ст. 129 Конституції України, п.1 ст. 247, ст. ст. 268, 283 КУпАП

Позивач вказує на те, що в порушення вимог чинного законодавства, протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесені в один день, без належного повідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. А тому, під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідачем не дотримано приписи статей 268,278 КУпАП, чим порушено право позивача знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою адвоката тощо.

Позивач зазначає, що будь-яких доказів вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 210 КУпАП ні в протоколі ні в постанові не має, стверджує що не порушував умов постановки на військовий облік.

Враховуючи вищенаведене та на підставі ст. 245-249, 251, 252, 279(5), 280, 287-289 КУпАП, ст. 2, 5, 6, КАС України, позивач просить суд: скасувати постанову за ч. 2 ст. 210 КУпАП про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 3551 від 17.02.2023 року за відсутності складу адміністративного правопорушення, стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача.

Від відповідача по справі - Міністерство оборони України 01.06.2023 надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відео конференції, надіслати копію позовної заяви із додатками ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства оборони України на адресу Західного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2 та/або адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_6. Замінити відповідача з ІНФОРМАЦІЯ_1 на ІНФОРМАЦІЯ_5. Виключити з числа відповідачів Міністерство оборони України. Відмовити у задоволенні позовної заяви громадянина ОСОБА_4 в повному обсязі.

01.06.2023 від відповідача по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач посилаючись на Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, Указ Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», ч. 1 ст. 37, ч. 11 статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які, зокрема прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання, вказує на наступне:

Позивач - гр. ОСОБА_1 зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

17.02.2023 року приблизно о 17 год. 30 хв. Позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1, де було встановлено, що Позивач проживає в Ужгороді з 22 грудня 2022 року.

Позивач не заперечує того факту, що 24.02.2022 року він приїхав разом зі своєю сім`єю (дружиною та малолітнім сином) в Ужгород , оскільки у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у місті Запоріжжя стало небезпечно.

Проте, змінивши своє місце проживання (перебування) ще у 2022 році (під час дії воєнного стану), станом на 17.02.2023 року Позивач не з`являвся до ІНФОРМАЦІЯ_1 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних.

Крім того, Позивач самостійно визнає той факт, що він систематично приїжджає в Ужгород до своєї сім`ї (два рази на місяць).

Відповідач звертає увагу суду на те, що 17.02.2023 року, перебуваючи на території ІНФОРМАЦІЯ_1, Позивач з метою ухилення від призову на військову службу, під час мобілізації, надав працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 підроблені документи, копію військового квитка серії НОМЕР_1 , зі змісту якого вбачається, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26.10.2022 року виключений з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 за станом здоров`я на підставі ВЛК від 23.09.2022р. «Непридатний до в/слжби з виключенням з в/обліку»; копію довідки військово-лікарської комісії № 10486 від 23.09.2022 року, виданою Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання його непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Факт недійсності цих документів підтверджується листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.02.2022 року та листом начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (вх. № 3406 від 14.03.2023р.).

Позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 210 КУпАП саме у зв`язку з вчиненням правопорушення в особливий період, який відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно є кваліфікуючою ознакою правопорушення, передбаченого диспозицією ч. 2 ст. 210 КУпАП.

Стосовно відсутності підпису особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у протоколі та постанові, у відзиві вказано на те, що:

Позивачу було надано для ознайомлення протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210 КУпАП від 17.02.2023р., в якому повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 18 год. 00 хв. 17.02.2023р. та запропоновано надати відповідні пояснення щодо обставин правопорушення. Після ознайомлення зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення Позивачу було запропоновано підписати відповідний протокол та отримати його копію, однак, Позивач категорично відмовився від підпису та отримання постанови № 3551 від 17.02.2023 року, про що в ній було зроблено відповідний запис.

Відповідач зазначає, що за таких обставин, вважає що вимога Позивача про скасування постанови № 3551 за справою про адміністративне правопорушення від 17.02.2023 року, якою було притягнуто Позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладено на нього штраф у розмірі 1700 грн., є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також керуючись ст. ст. 159, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, - відповідач просить суд відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог.

Від представника позивача по справі до суду надійшла відповідь на відзив. Так, адвокат просить суд: розглянути справу за наявними матеріалами справи без відзиву на позовну заяву відповідача. Скасувати постанову за ч. 2 ст. 210 КУпАП про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 3551 від 17.02.2023 року за відсутності і діях позивача події і складу адміністративного правопорушення.

При цьому зазначає, що ні під час складання протоколу, ні під час винесення оскаржуваної постанови позивачу не були роз`яснені права передбачені ст. ст. 55,56,59,63 Конституції України і ст. 268 КУпАП. Також вказує позивач, що у відзиві на позовну заяву відповідачем фактично визнано позов, оскільки постанова не містить доказів, які би підтверджували вказані обставини за що особу притягнуто до адміністративної відповідальності. Також зазначає, що протокол та постанова не містить чіткого викладу обставин порушення таких норм та доказів на підтвердження наявності таких обставин, що прямо суперечить ст.255 КУпАП оскільки обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Адвокат зазначає, що позивачу ставиться у вину, що він порушив ч.1 ст. 37 та ч.11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак позивач не змінював свого місця проживання та не проживає в м. Ужгород з 22 грудня 2022 року як це зазначено в постанові. Відповідач 16.02.2023 приїхав в місто Ужгород до сім`ї, а 17.02.2023 року в ночі поїхав в місто Запоріжжя. Згідно цього, у нього не виникло обов`язку повідомити ІНФОРМАЦІЯ_1 в розумінні ч.11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» оскільки таке повідомлення має відбутись в семиденний строк. Жодних доказів що позивач проживав в м. Ужгороді з 22 грудня 2022 року ні в протоколі, ні в постанові не відображено.

Крім того, адвокат зазначає, що позивача 17.02.2023 року вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.11 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і було винесено постанову №3553 яка до речі передувала винесенню постанови яка оскаржується а саме постанова №3551. А це прямо суперечить основному Закону України а саме статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Стосовно твердження відповідача що позивач надав працівникам ТЦК та СП підроблені документи, адвокат зазначає, такі являються припущенням, оскільки дані обставини підтверджуються тільки висновком: експерта який в матеріалах справи відсутній. Та що дане припущення відповідача ніяк не впливає на справу про адміністративне правопорушення.

Ухвалою суду від 05.06.2023 у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , про проведення засідання в режимі відеоконференції у справі №308/6512/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі: ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України зі скаргою в якій просить скасувати постанову №3551 від 17.02.2023 - відмовлено.

03.10.2023 від представника позивача адвоката Канівець О.П., до суду надійшло клопотання в якому він просить: постановити ухвалу про заміну неналежних відповідачів на ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України КОД , АДРЕСА_3

Ухвалою суду від 05.10.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі: ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України зі скаргою в якій просить скасувати постанову №3551 від 17.02.2023, замінити відповідача на належного ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача по справі, до суду надійшла зава про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують просто задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідом ял, заяв та клопотань не подавав.

Суд дослідивши матеріали справи доходить наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Суд вважає за необхідне зазначити, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Елементами верховенства права є принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

КУпАП закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту особи.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідальність за ч. 2 ст. 210 КУПАП настає у разі порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, вчиненні в особливий період.

Згідно ч. 1 ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Згідно ч. 2 ст. 235 КУпАП, від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Судом встановлено, що на адвокатський запит ОСОБА_7 відповідачем по справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, надіслано копії наявних на гр. ОСОБА_1 протоколів та постанов, а саме: Протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210 КУпАП вих.№ 3550 від 18.02.2023 року та постанова № 3551 від 18.02.2023 року ; Протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210 КУпАП вих № 3552 від 18.02.2023 року та постанова № 3553 від 18.02.2023 року ; Протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210 КУпАП вих. №3555 від 18.02.2023 року.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210 КУпАП від 17.02.2023 вбачається, що такий складено відносно гр. ОСОБА_8 , за те, що 17.02.2023 року приблизно о 17:30 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1, де було встановлено, що останній що останній проживає в м. Ужгороді з 22 грудня 2022 року та станом на 17 лютого 2023 року, не став на військовий облік за місцем проживання в м.Ужгород. чим порушив ч. 1 ст. 37. ч. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому як вбачається зі змісту протоколу, у ньому відсутні відомості про надання ОСОБА_1 , пояснень натомість міститься запис «ненадані».

Окрім того, протокол не містить підпису особи яка притягується до адміністративно відповідальності, натомість міститься запис « Від підпису протоколу відмовився».

При цьому протокол містить повідомлення про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 18 год. 00 хв. 17 лютого 2023 року.

Зі місту постанови №3551 від 17 лютого 2023, яка є предметом оскарження вбачається, що за результатами розгляду справи, за скоєння ОСОБА_1 правопорушення передбачене ч.2 ст. 210 КУпАП, на нього накладено штраф у сумі 1700 грн.

При цьому згідно запису що в ньому міститься у постанові «Від підписання постанови відмовився».

За твердженням позивача, протокол про адміністративне правопорушення було складено за його відсутності, та відповідно про розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно нього йому не було відомо.

Згідно ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-244-21, 244-24 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.

У статті 256 КУпАП визначено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи

Згідно ч. 1 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 1 ст. 277 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Згідно статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.

Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №676/752/17, від 21.03.2019 року у справі №489/1004/17, від 30.01.2020 року у справі №308/12552/16-а та у справі №482/9/17 та від 06.02.2020 року у справі №205/7145/16-а.

Несвоєчасне повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури.

Наслідком цього є позбавлення особи прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №522/20755/16-а, від 30.09.2019 року у справі №591/2794/17, від 06.02.2020 року у справі №05/7145/16-а, від 21.05.2020 року у справі №286/4145/15-а, від 3103.2021 року у справі №676/752/17 та від 25.05.2022 року у справі №465/5145/16-а.

Як вказано вище, позивач вказує на те, що позивач під час винесення відносно нього постанови був відсутній та не був повідомленим про час та місце розгляду справи.

Суд зазначає, що у протоколі, що винесений в той самий день, коли і відбувся розгляд адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , за ч.2 ст. 210 КУпАП, дійсно вказано про дату та час розгляду справи. Однак слід звернути увагу на те, що протокол при цьому не містить доказів того, що такий було отримано позивачем.

Відповідач стверджує, що позивач був присутнім при складанні відносно нього протоколу, проте категорично відмовився від отримання копії такого, хоча такий йому було надано для ознайомлення.

Суд констатує, що протокол містить відмітку у графів підпис особи яка притягується до відповідальності «Від підписання протоколу відмовився». Разом із тим, матеріали справи не містять акту відмови, на підтвердження вказаному або присутність свідків при відмові від підпису такого протоколу або оскаржуваної постанови. Позивач заперечує про його обізнаність про дату та час розгляду адміністративної справи щодо нього. Відповідачем у спростування твердження позивача жодних доказів, окрім власне копій протоколу та постанови що є предметом оскарження - надано не було.

Згідно з ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, обов`язки щодо доказування у справі розподіляються наступним чином: на відповідачеві лежить обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, а на позивачеві обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимога та заперечення.

За твердженням позивача протокол та постанова відносно нього були винесені без його участі. На підтвердження протилежного належних та допустимих доказів відповідачем суду не надано.

Так, доказів повідомлення позивача про дату та час розгляду щодо нього справи матеріали справи не містять. Відсутнє будь-яке підтвердження того, що йому було надано для ознайомлення протокол де міститься інформація про розгляд справи, чи йому у присутності свідків усно було повідомлено відповідну інформацію.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

Слід зазначити, при цьому, що позивачем не заперечується факт перебування його, у день складання протоколу та винесення постанови у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1. Натомість він сам зазначає, що знаходився там з 11 години по 23 годину 17.02.2023 року. Однак зазначає, що весь час провів в коридорі в очікуванні проходження військово-лікарської комісії яка так і не відбулась.

Вимоги п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід розглядати як конкретний аспект права на справедливий судовий розгляд, гарантований п. 1 ст. 6 Конвенції, що передбачає право мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту, що означає, що підготовка основного захисту в його інтересах охоплює все, що є необхідним для підготовки основного розгляду справи. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без обмежень можливості надання суду, який розглядає справу, всіх відповідних аргументів захисту і, таким чином, вплинути на результат провадження. Питання адекватності часу та можливостей, наданих обвинуваченому, слід вирішувати в контексті обставин кожної конкретної справи. Обмеження зазначених прав є порушенням п. 3 ст. 6 Конвенції, взятого в поєднанні з п. 1 ст. 6 Конвенції.

Крім того, статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП, у вчиненні якого визнано ОСОБА_1 , винним, згідно з оскаржуваною постановою, полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, яке вчинене особливий період.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері виконання військового обов`язку і несення військової служби.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні законодавства України про військовий обов`язок і військову службу, а саме, у порушенні правил військового обліку, неявці на виклик до військового комісаріату без поважних причин або несвоєчасному поданні в обліковий орган відомостей про зміну свого місця проживання, освіти, місця роботи, посади, а також у порушенні порядку проходження навчальних зборів (занять) у навчальних закладах Товариства сприяння обороні України та професійно-технічних навчальних закладах (формальний склад).

Суб`єкт адміністративного проступку - особливий (військовозобов`язані, призовники)

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

З постанови, що є предметом оскарження, вбачається, що гр. Громадянин ОСОБА_1 17.02.2023 року приблизно о 17:30 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1, де було встановлено, що останній що останній проживає в м. Ужгороді з 22 грудня 2022 року та станом на 17 лютого 2023 року, не став на військовий облік за місцем проживання в м. Ужгород, чим порушив ч. 1 ст. 37, ч. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Диспозиція адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, є банкетною, тобто такою, яка відсилає до інших нормативно-правових актів, які визначають правила військового обліку.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України: зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: які досягли 27-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Згідно з ч. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та -телекомунікаційні системи.

Таким чином, співставляючи диспозицію адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, з юридично-значущими ознаками, зазначеними в оскаржуваній постанові, як ознаки відповідного правопорушення, виявлено відсутність конкретних ознак суб`єкта та об`єктивної сторони вчиненого адміністративного правопорушення.

Зокрема, суб`єктом даного адміністративного правопорушення може бути тільки конкретна особа (спеціальний суб`єкт): призовник, військовозобов`язаний, резервіст. Однак, у постанові відсутні відомості ким, в контексті даних ознак є ОСОБА_1 .

Інкримінуючи ОСОБА_1 порушення правил військового обліку, що виразилось у тому, що він 17.02.2023 року приблизно о 17:30 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1, де було встановлено, що останній проживає в м. Ужгороді з 22 грудня 2022 року та станом на 17 лютого 2023 року, не став на військовий облік за місцем проживання в м. Ужгород, чим порушив ч. 1 ст. 37, ч. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

При цьому, згідно ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зокрема, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно ч. 8 ст. 15 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», після набрання чинності Указом Президента України щодо проведення чергового призову призовники, яким надійшла повістка відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки на прибуття до призовної дільниці для проходження призовної комісії, зобов`язані прибути в пункт і у строк, зазначені в повістці.

При цьому, ч. 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює заборону виїзду військовозобов`язаних з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки у воєнний час, підлягає застосуванню спеціальний закон, яким є Закон України «Про правовий режим воєнного стану», стаття 8 якого передбачає заходи правового режиму воєнного стану.

Одним з таких заходів є передбачена п. 16 ч. 1 ст. 8 заборона громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України;

Аналогічна норма міститься в ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Аналіз зазначених законодавчих норм однозначно свідчить про те, що ч. 4 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює заборону у воєнний час виїзду призовників, військовозобов`язаних та резервістів без дозволу керівника відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з місця проживання саме в розумінні зміни місця проживання.

Постанова Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» , втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року та 05 січня 2023 року набув чинності Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

Правила військового обліку визначені у Додатку 2 до цього Порядку.

Згідно із п. 1 Правил призовники і військовозобов`язані повинні: 1. Призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні:

1) перебувати на військовому обліку:

за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад;

за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності;

у разі вибуття за межі України на строк більше трьох місяців - за місцем консульського обліку в закордонних дипломатичних установах України;

2) прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів;

3) не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів СБУ, Служби зовнішньої розвідки - без дозволу відповідного керівника);

4) проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями комісій з питань приписки, призовних комісій або військово-лікарських комісій районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я СБУ, а у Службі зовнішньої розвідки - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки;

5) проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі, проходити службу у військовому резерві;

6) особисто прибувати до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки з паспортом громадянина України і військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання, за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців, у разі зміни місця проживання в межах міста з переїздом на територію іншого адміністративного району;

7) особисто в семиденний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати із паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки, закордонної дипломатичної установи України), який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік;

8) особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію";

9) негайно повідомляти районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, органам СБУ, підрозділам Служби зовнішньої розвідки за місцем військового обліку про втрату військово-облікового документа;

10) звіряти не рідше одного разу на п`ять років власні персональні дані з обліковими даними районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки;

11) подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право громадян на відстрочку від призову на строкову військову службу.

У межах розгляду даної справи відсутні належні і допустимі докази того, що позивач, приїхавши 17.02.2023 у м. Ужгород Закарпатської області, змінив своє постійне місце проживання.

Відповідачем не доведено зміни позивачем місця проживання (перебування) через відсутність у справі про адміністративне правопорушення доказів вчинення будь-яких процесуальних дій щодо перевірки причин та обставин приїзду і знаходження позивача на території м.Ужгорода.

Жодних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 210 КУпАП, а саме щодо зміни його місця проживання відповідачем суду не надано.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Оскільки позивач проти вчинення адміністративного правопорушення заперечує, відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.

Окрім протоколу про адміністративне правопорушення, відповідач на підтвердження правомірності свого рішення не надав жодного доказу, згідно з ст. 251 КУпАП.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

У постанові по справі № 357/10134/17 від 23.10.2019 Верховний Суд звернув увагу на приписи статті 251 КУпАП, в якій зазначено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Відсутність в матеріалах справи будь-якого доказу, який би підтвердив факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів факту зміни місця проживання ОСОБА_1 .

Натомість позивач визнає, що в м. Ужгород мешкає його сім`я дружина та син. Однак він сам проживав та проживає в м. Запоріжжя, а до м. Ужгород приїжджає два рази на місяць у вихідні дні.

Як вбачається із місту відзиву на позовну заяву, відповідач зазначає, що сам позивач визнає що систематично приїжджає в Ужгород до своєї сім`ї (два рази на місяць). Власне наведене не є підтвердженням зміни місця проживання, а навпаки доводить протилежне.

Суд констатує, що позивачем по справі до суду надано витяг з реєстру територіальної громади датований 03.05.2023 №2023/003437245, згідно якого - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості про зняття із задекларованого місця проживання витяг не містить.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення не виконано вимоги ст.280 КУпАП, суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини, принцип презумпції евинуватості поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France).

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року), «Карелін проти Росії» (рішення від 20 вересня 2016 року), суд у цій справі, як і у кримінальному провадженні, має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оскільки доказів відповідачем не надано, показання позивача з приводу конкретних обставин справи, викладених у позовній заяві, не спростовані, суд, враховуючи презумпцію невинуватості, закріплену КУпАП та Конституцією України, прийшов до висновку про недоведеність наявності події та складу адміністративного правопорушення, за яке позивач притягнутий до відповідальності, у зв`язку з чим постанова підлягає скасуванню.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення не виконано вимоги ст.280 КУпАП,суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Крім того, відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень КАС України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином, з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України належить стягнути на користь позивача 536,80 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України про скасування постанови №3551 від 17.02.2023,- задовольнити.

Скасувати постанову начальником ІНФОРМАЦІЯ_1, полковником ОСОБА_9 № 3551 від 17.02.2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП, якою накладено адміністративне стягнення на ОСОБА_1 , штрафу у сумі 1700 грн., та закрити провадження у справі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України, код ЄДРПОУ 0034022, адреса: м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, - 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп. ) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначенихч. 2ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідач:ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністерства оборони України, АДРЕСА_3.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош