Справа № 177/2116/23
Суддя: Лященко В. В.
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 177/2116/23
Провадження № 2-а/177/16/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 листопада 2023 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Лященко В.В.,

за участю секретаря Кантилович К.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Бурова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження справу №177/2116/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Криворізького територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа начальник Криворізького територіального центру комплектування та соціальної підтримки Губаренко Олександр Валерійович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд

встановив:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відносно нього 09.10.2023 року начальником Криворізького ТЦК та СП Губаренко О.В. винесено постанову №272 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Суть інкримінованого адміністративного правопорушення визначена як неявка 18.09.2023 року та 25.09.2023 року для відправки до військової частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Позивач вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Так, відсутній факт порушення підпункту 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, оскільки позивачем не були змінені персональні дані, окрім цього, у протоколі про адміністративне правопорушення відповідачем не зазначено, які саме персональні дані військово-облікових даних ОСОБА_1 зазнали змін та повідомлення яких останній повинен був здійснити. Крім того, згідно абз.16 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач відноситься до категорії осіб, яким належить право відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, він належить до категорії «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках». Позивач наголошує, що він не ухиляється від заходів мобілізації та неодноразово просив усно та письмово здійснити заміну виконання військового обов`язку на невійськову (альтернативу цивільну) службу. Також, відповідачем протиправно застосовано кваліфікуючу ознаку передбачену ч.2 cт.210-1 КУпАП «повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першої цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період». Так, позивач не був підданий адміністративному стягненню протягом останнього року, а прив`язка до умови «вчинення такого порушення в особливий період» не є юридично прийнятною та виправданою. Як вбачається із пункту 3 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України. Проте, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року конституційні права передбачені статтею 35 Конституції України не обмежено. А отже, гарантоване частиною 4 ст. 35 Конституції України право позивача на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою не скасовано. У зв`язку з чим просить визнати протиправною та скасувати постанову № 272 від 09.10.2023 року за справою про адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП (вчинення порушення в особливий період), відносно ОСОБА_1 та закрити справу, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 23.10.2023 року було відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

09.11.2023 року від представника відповідача Криворізького ТЦК та СП надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. У відзиві зазначено, що ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_1 . Військовозобов`язаний ОСОБА_1 відповідно до довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.02.2023 року за станом здоров`я визнаний здоровим, придатним до військової служби. Скарг в усному або письмовому вигляді стосовно рішення військово- лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 не заявляв, заяв не подавав. 27.02.2023 військовозобов`язаний ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 особисто подав заяву щодо надання відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та 16.03.2023 року повторно військовозобов`язаний ОСОБА_1 особисто подав другу заяву про заміну проходження військової служби на альтернативну. На вищевказані заяви, військовозобов`язаному ОСОБА_1 . Криворізьким РТЦК та СП були надані розгорнуті відповіді, та докладно роз`яснено вимоги ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (зі змінами) (далі - Закон) щодо оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та Закон України «Про альтернативну (невійськової) служби» № 1975-ХІІ від 12.12.1991 року (зі змінами). 18.09.2023 року посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 було вручено повістку військовозобов`язаному ОСОБА_1 про явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 25.09.2023 року на 8:00 годин для прибуття до РТЦК та СП з метою вибуття до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби по мобілізації. 25.09.2023 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 не з`явився на вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про підстави вчасне неприбуття останній не повідомив, підтверджуючих документів щодо поважних причин неприбуття не надавав. Після невчасного прибуття 25.09.2023 року в ході прийому позивача було направлено до відповідальної посадової особи за складання адміністративних протоколів начальника мобілізаційного відділення майора ОСОБА_2 , за результатами було складено протокол № 272 від 25.09.2023 року про адміністративне правопорушення за ч.2 статті 210-1 КУпАП, під час складання якого було виявлено правопорушення позивачем абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, та порушення ч. З ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). У разі не прибуття або прибуття військовозобов`язаного з перевищенням зазначених термінів вживаються заходи з притягнення військовозобов`язаного до адміністративної відповідальності.

Таким чином 25.09.2023 року було виявлено правопорушення військовозобов`язаним ОСОБА_1 , який у визначений час не прибув до територіального центру комплектування та соціальної підтримки по повістці для відправлення до військової частини для проходження військової служби. Так, ОСОБА_1 своїми діями, які виразилися у вчасному неприбутті по повістці, та подальшого відправлення до військової частини, порушував вимоги Законів України «Про оборону Україну» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови було здійснено в присутності позивача та розглянуто негайно з ознайомленням під особистий підпис. Під час складання протоколу позивачу надавалась можливість надання пояснень, які останній стисло виклав в протоколі, також була можливість додатково в разі не згоди подати заяву чи клопотання. Однак позивач не скористався такою можливістю та не надав докази поважності його неприбуття. Щодо залучення адвоката письмово не заявляв, про призначення розгляду на час зручний для позивача не заявляв, відмови розглядати негайно не подавав. Всі інші обставини справи були з`ясовані та викладені в постанові.

Зазначають, що позивачем не надано достовірних доказів, які б спростовували відсутність складу адміністративного правопорушення. Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності саме за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Отже, виходячи з вище викладеного, небажання проходити військову службу під час мобілізації не є поважною підставою не прибувати по повістці до ТЦК та СП в особливий період.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Буров С.В. в судовому засідання на задоволенні позову наполягали з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача Криворізького ТЦК та СП в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно наданого відзиву заперечував проти задоволення позову.

Третя особа начальник Криворізького ТЦК та СП Губаренко О.В. в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином. Пояснення на позовну заяву та на відзив не надав.

Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.09.2023 року Криворізьким ТЦК та СП підтримки відносно ОСОБА_1 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку із не прибуттям на відправку за попередніми врученими бойовими повістками (а.с.).

Начальником Криворізького ТЦК та СП Губаренко О.В. відносно ОСОБА_1 було винесено постанову №272, та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100, 00 грн. Згідно даних постанови, ОСОБА_1 вручена під особистий підпис бойова повістка про необхідність прибуття 25.09.2023 року на 08 год. 00 хв. з метою відправки до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби по мобілізації, але ОСОБА_1 у встановлений в повістці час на відправку не прибув, чим порушив абз. 2 ч. 1, ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за що передбачена адміністративна відповідальність, визначена ст. 210-1 КУпАП. Враховуючи те, що в Україні діє особливий період (воєнний стан) з 24.02.2022 року діяння (бездіяльність) ОСОБА_1 підпадає під ч. 2 ст. 210-1 КУпАП (а.с.).

Відповідно до заяв ОСОБА_1 від 08.03.2023 року та від 11.09.2023 року, останній просив Криворізький ТЦК та СП (а.с.11) та голову Криворізької РДА (а.с.12), згідно своїх релігійних переконань замінити йому виконання військової служби невійськовою (альтернативною).

Згідно Довідки Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» №818 від 20.02.2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 6 серпня 2011 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як Свідок Єгови він бере участь у проповідуванні доброї новини. Статут Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» зареєстрований 30 березня 1992 року Радою у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, із змінами та доповненнями, зареєстрованими 19 грудня 2017 року Міністерством культури України (а.с.14).

Даючи оцінку оскаржуваній постанові суд прийшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 210-1 КУпАП передбачено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 року № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, частини першої ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

За змістом ч. 4 ст. 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У відповідності з частиною другою ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якого видаються інші вітчизняні законодавчі документи. Стаття 3 цього Закону кожному громадянину в Україні гарантує право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Організація Об`єднаних Націй як глобальна міжнародна організація, створена для підтримання та зміцнення миру і міжнародної безпеки, а також розвиток співробітництва між державами світу. Основними міжнародно-правовими актами, що регламентують право людини на свободу віросповідання є:

1) Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року;

2) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, підписана 4 листопада 1950 року урядами держав-членів Ради Європи та ратифікована Україною 17 липня 1997 року;

3) Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР 19 жовтня 1973 року.

Стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає: «Кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Відповідно до ст. 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено Європейський Суд з прав людини, який забезпечує гарантії прав людини, є контрольним механізмом, закладеним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання державами-учасницями її положень, упровадження норм і принципів у рамки національних правових систем.

Стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Свобода думки, совісті і релігії» у частині першій фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації прав людини, а саме: «1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Водночас частина друга статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доповнює постулати щодо свободи думки, совісті та релігії і вказує на виняткові випадки, коли така свобода може бути обмеженою: «2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Таким чином, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

У частині третій стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права задекларовано: «3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб».

Проаналізувавши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженим на те органом відповідно до вимог КУпАП, права ОСОБА_1 , як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП є доведеною та підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 25.09.2023 року.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства.

За таких обставин суд вважає, що начальником Криворізького ТЦК та СП Губаренко О.В. відносно ОСОБА_1 було винесено постанову №272 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП обґрунтовано і на законних підставах, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6, 9, 20, 72-77, 139, 242-246, 286, 295 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Криворізького територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа начальник Криворізького територіального центру комплектування та соціальної підтримки Губаренко Олександр Валерійович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 17.11.2023 року.

Суддя В.В.Лященко