Справа № 160/7370/23
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2023 року Справа № 160/7370/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняПівоварові В.С.
представника позивача Шилов В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 у якій просить суд (з урахування збільшення позовних вимог):
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №323 від 02.12.2022 року;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2022 року №335;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №5789 від 18.03.2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на посаді стрільця-снайпера 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 6 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення, в тому числі додаткову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року, починаючи з 02.10.2022 року по день поновлення на посаді та понови продовольче, речове і інші види забезпечення.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №323 від 02.12.2022 року позивача виключено з усіх видів забезпечення та визнано таким, що самовільно залишив місце несення служби. Позивач категорично не погоджується з вказаним наказом, оскільки місце служби він не залишав, про що зазначив у рапорті до командира військової частини НОМЕР_1 . Крім того, відповідач не надав на запит позивача будь-які матеріали службового розслідування з приводу самовільного залишення місце служби, що свідчить про безпідставні висновки про самовільне залишення позивачем місця службе, яке стало підставою для прийняття спірного наказу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального провадження з проведенням підготовчого засідання.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, у якому проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що за результатами службового розслідування встановлено, що під час перевірки особового складу виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 , що стало підставою для прийняття наказу командиром військової частини НОМЕР_1 №323 від 02.12.2022 року. Також, командиром направлено до Територіального управління ДБР розташованого у місті Полтава повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Оскаржуваний позивачем наказ є законним та відповідає вимогам, якими регулюється порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що службове розслідування проведено у період з 07.12.2022 року по 18.03.2023 року, тобто вже після прийняття наказу від 02.12.2022 року. Крім того, в акті за результатами проведення службового розслідування видно, що ОСОБА_1 не було запропоновано надати пояснення, а також в акті не відображено рапорти позивача від 09.01.2023 року та 14.02.2023 року. Також проігноровано факт того, що рапорт позивача від 02.12.2022 року, в якому є пояснення що він не залишав місце служби, містить резолюцію начальника штаба військової частини НОМЕР_1 капітана Купрія.
Представник відповідача надав заперечення на відповідь, у якій зазначив, що доповідь про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем солдатом ОСОБА_1 здійснено 02.12.2022 року, а не 03.12.2022 року як вказує представник позивача.
В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 24.02.2022 року зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 25.02.2022 року, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 року №40.
07.01.2023 року позивачем складено рапорт, у якому він доповів командиру військової частини НОМЕР_1 про те, що 05.12.2022 року в медичній службі військової частини НОМЕР_1 дізнався про те, що його оголошено таким, що самовільно залишив місце несення служби. Позивач доповів, що ніколи не залишав місце несення служби, прибував на всі перевірки, шикування та своєчасно повертався з лікування, не намагався ухилятись і не ухилявся від проходження служби. Просив надати йому копії наказу про призупинення його служби, копії матеріалів службового розслідування, що стали підставою призупинення служби, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про порушене відносно позивача кримінальне провадження за фактом самовільного залишення місця несення служби.
Аналогічні за змістом рапорти позивач направляв командиру військової частини НОМЕР_1 12.02.2023 року, 13.03.2023 року.
Також, адвокатом позивача, який представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 04.01.203 року, надіслано адвокатській запити від 07.01.2023 року, 13.03.2023 року, у якому адвокат просив надати витяги з наказу про зарахування до штату військової частини, довідку про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, витяг з наказу про початок службового розслідування відносно ОСОБА_1 за фактом самовільного залишення військової частини та копії такого розслідування, витяг про призупинення військової служби ОСОБА_1 , копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про порушене відносно позивача кримінальне провадження за фактом самовільного залишення місця несення служби.
Відповідно до доповіді про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , яка зареєстрована 03.12.2022 року за №8997, 02.12.2022 року під час шикування особового складу 2 мотопіхотного батальйону в ППД було виявлено відсутність військовослужбовця за мобілізацією солдата ОСОБА_1 . Пошукова заходи результату не дали, на телефонні дзвінки не відповідає, місцезнаходження невідоме.
12.12.2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №335 ОСОБА_1 увільнено від займаних посад та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини.
Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2022 року за номером 333, проте представник відповідача 01.08.2023 року подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи наказу від 12.12.2022 року за номером 335 та зазначив, що номер наказу 333 є механічною опечаткою, вірним номером наказу є 335.
18.03.2023 року складно акт службового розслідування №1817, яким встановлено обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідування. Зокрема, 02.12.2022 року при перевірці особового складу у пункті постійної дислокації смт.Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 , на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав, місцезнаходження його невідоме, прийняті заходи по розшуку ніяких результатів не дали, майно та зброя в наявності.
У пункті 3.3. вказаного акту зазначено, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
В ході службового розслідування 12.01.2023 року було взято пояснення у старшого сержанта ОСОБА_2 , який повідомив, що при перевірці особового складу у пункті постійної дислокації смт.Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 , на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав, місцезнаходження його невідоме, прийняті заходи по розшуку ніяких результатів не дали, майно та зброя в наявності.
Аналогічні пояснення також надав сержант ОСОБА_3 .
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2023 року №5789 «Про результати службового розслідування» вирішення питання про притягнення або не притягнення солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог ст. 11, 12, 14, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відкласти до його повернення на військову службу військової частини НОМЕР_1 .
Пунктом 2 цього наказу стрільцю-снайперу 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 6 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_1 , з 02.12.2022 року призупинити виплату грошового забезпечення, а також не виплачувати премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі.
29.03.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 надано директору Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, яким надіслано матеріали службового розслідування щодо солдата ОСОБА_1 , та акт службового розслідування від 18.03.2023 року №1817.
Позивач, вважаючи протиправними накази військової частини НОМЕР_1 про позбавлення грошового забезпечення та увільнення від займаної посади, звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до абзацу 1 та 2 пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Абзацами 1 та 2 частини 2 статті 24 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» встановлено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем 29.03.2023 року направлялось повідомлення директору Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава повідомлення про вчинення кримінального правопорушення солдатом ОСОБА_1 .
Проте, з матеріалів адміністративної справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2022 №335 солдата ОСОБА_4 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, було увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 12 грудня 2022 року.
Тобто, наказ про увільнення від займаної посади прийнято до того, як військовою частиною НОМЕР_1 надано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
Крім іншого, у листі слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР у м.Полтаві зазначено, що під час вивчення службового розслідування, надісланого військовою частиною НОМЕР_1 , встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово, починаючи з 07.12.2022 року, звертався на адресу командування військової частини з проханням направлення на проходження ВЛК, у зв`язку з отриманим пораненням 15.09.2022 року. Більш того, ОСОБА_1 повідомляв військову частину НОМЕР_1 щодо бажання подальшого проходження військової служби та протягом тривалого періоду проходить лікування, що вважається поважною причиною відсутності на військовій службі. У зв`язку з вищевикладеним, не вбачається достатніх об`єктивних даних, які б вказували на вчинення військовослужбовцем кримінального правопорушення, тому підстави для внесення відомостей до ЄРДР відсутні.
Суд зазначає, що в матеріалах справи містяться рапорти ОСОБА_1 від 02.12.2022 року та від 07.12.2012 року про направлення на військову-лікарську комісію, у зв`язку з отриманою контузією 15.09.2022 року. Направлення рапорту відповідачу підтверджується квитанцією про сплату поштового відправлення від 07.12.2022 року.
Представник відповідача не надав пояснення з приводу вказаних рапортів, та чому вони не були враховані під час проведення службового розслідування.
Відповідно до частини 1 статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Суд звертає увагу, що в наказі командира від 18.03.2023 року №5789 Про результати службового розслідування зазначено, що в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Частиною 7 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджений Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі - Порядок №608).
Відповідно до пункту 1 розділу І вказаного Порядку, цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.
За приписами пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Так, наказ про призначення службового розслідування складено 07.12.2022 року. Проте, у вказаному наказі зазначено - провести службове розслідування у встановлений законом термін.
Згідно з пунктом 13 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Судом встановлено, що службове розслідування призначено наказом від 07.12.2022 (початок розслідування) та завершено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2023 року.
Тобто, розслідування тривало більше трьох місяців, що перевищує загальний строк, який визначений у Порядку №608. Будь-яких наказів про продовження службового розслідування або зупинення службового розслідування представником відповідача суду не надано.
Пунктом 1 розділу IV Порядку №608 передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Пунктом 2 розділу IV наказу №608 передбачено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:
- знати підстави проведення службового розслідування;
- бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;
- відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;
- давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;
- з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;
- порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;
- висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;
- ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);
- оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Судом встановлено, що позивач не був ознайомлений з наказами про призначення службового розслідування та про його результати, під час проведення розслідування пояснення у позивача не відбирались, чим порушено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України.
Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 було виключено з грошового та котлового забезпечення 02.12.2022 року, а службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , з метою уточнення причин і умов, що сприяли самовільному залишенню військової частини, було проведено лише 18.03.2023 року, за результатами якого складено акт №1817.
Таким чином, суд зазначає, що призупиненню військової служби військовослужбовця повинно передувати службове розслідування, що є комплексом заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, подання заяви до органів досудового розслідування та, як вирішальний елемент, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення.
Отже, на підставі викладеного, враховуючи досліджені в ході розгляду справи докази, доводи сторін, заслухані судом та виходячи з положень чинного законодавства суд доходить висновку про те, що оскаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо позовних вимог зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу недоотримане грошове забезпечення, в тому числі додаткову винагороду поновити продовольче, речове та інші види забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу 1 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Абзацом 2 п.5 розділу XVI Порядку №260 визначено що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадках невиходу на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Відповідно до п.14 Розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Крім того, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, Міністром оборони України видано окреме доручення №912/з/29 від 23.06.2022.
Скасування акту індивідуальної дії тягне за собою необхідність у поновленні всіх прав та гарантій позивача.
Суд зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2023 року №5789 "Про результати службового розслідування" порушує майнові права позивача, що полягають у ненарахуванні та невиплаті йому грошового забезпечення.
Також, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.122022 року №323, позивачу призупинено виплату грошового забезпечення, в тому числі премію та додаткові винагороди.
Відповідно до пункту 14 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, до наказів про виплату додаткової винагороди, не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Відповідно до пункту 15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Суд зазначає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення пунктів 14-15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, оскільки факт самовільного залишення позивачем військової частини не знайшов належного підтвердження.
Крім того, абзацом 2 пункту 144-6 Указу №1153/2008 передбачено, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби, таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
З урахуванням викладеного та беручи до уваги необґрунтованість призупинення військової служби ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання військової частини НОМЕР_1 поновити, нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення, в тому числі додаткову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року, продовольче, речове і інші види забезпечення, починаючи з 02.12.2022 року по день поновлення на посаді.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно частини 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права. Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Надаючи оцінку доказам, які були досліджені судом у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 5ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та адвокатом Шиловим Владиславом Юрійовичем укладено договір про надання правової допомоги №1 від 04.01.2023 року.
Відповідно до 4 вказаного договору сторони погодять ціну, вартість та строки оплати послуг адвоката та інші витрати у додатковій угоді до цього договору.
Матеріалами справи підтверджено, що адвокат Шилов В.Ю. діє на підставі ордеру про надання правничої правової допомоги серії ВЕ №1078233.
01.06.2023 року сторонами договору про надання правової допомоги складено акт про надання послуг, відповідно до якого, адвокат надав послуги пов?язані з підготовкою позову та участі у справі, а клієнту прийняв їх у наступній кількості та об?ємі (із розрахунку 1 година - 1000 грн):
1) ознайомлення із законодавством, що стосується проходження військової служби, кримінальним законодавством та іншим - 5 годин (5000 грн);
2) ознайомлення та аналіз судової практики в Єдиному державному реєстрі судових рішень, зокрема рішень Верховного Суду, Європейського суду з прав людини - 2 години (2000 грн);
3) підготовка та направлення адвокатських запитів - 3 години (3000 грн);
4) підготовка рапортів - 3 години (3000 грн);
5) підготовка та направлення заяв до Східного ТУ ДБР у м.Полтава - 2 години (2000 грн);
6) підготовка позовної заяви до суду та відповідача, засвідчення документів, подання позовної заяви з додатками до суду - 5 годин (5000 грн);
7) підготовка заяви про збільшення позовних вимог - 5 годин (5000 грн);
8) підготовка відповіді на відзив та подання до суду та відповідачу - 5 годин (5000 грн).
Водночас, суд зауважує, що ознайомлення та аналіз судової практики в Єдиному державному реєстрі судових рішень, зокрема рішень Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, а також ознайомлення із законодавством, що стосується проходження військової служби, кримінальним законодавством та іншим не є видами правової допомоги, а є допоміжною діяльністю при складанні процесуальних документів, в даному випадку позовної заяви та додаткових документів до позову.
Керуючись ст. ст.243-245, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними наказів та скасування наказів, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2022 року.№323
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №335 від 12.12.2022 року.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №5789 від 18.03.2023.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді стрільця-снайпера 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 6 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошове забезпечення, в т.ч. додаткову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 22.02.2022 року, починаючи з 02.10.2022 року по день поновлення на посаді та поновити продовольче, речове і інші види забезпечення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 жовтня 2023 року.

Суддя О.В. Єфанова