Справа № 350/1312/23
Суддя: Пулик М. В.
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 350/1312/23
Номер провадження 2-а/350/13/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Долинки О.А.,

представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Корнутія М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла Андрія Ярославовича, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративне стягнення,

у с т а н о в и в:

09.08.2023 представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Долинка О.А. звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовом до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла Андрія Ярославовича, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання незаконною і скасування постанови серії БАА № 978716 у справі про адміністративне правопорушення від 22.07.2023, а провадження в даній адміністративній справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зіслався на те, що оскаржувана постанова є незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 Правил дорожнього руху не порушував. Так, отримавши у мобільному застосунку "Дія", який встановлений у мобільному телефоні позивача, він дізнався про наявність несплаченого штрафу в розмірі 20400,00 грн, накладеного на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Отримавши наручно оскаржувану постанову, позивач з`ясував, що на нього 22 липня 2023 року була складена постанова серії БАА №978716, якою на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Так як оскаржувана постанова є нечитабельною, написана нерозбірливим почерком, то позивач не зміг достеменно зрозуміти коли і яке правопорушення ним вчинене, коли відбувся розгляд справи про адміністративне правопорушення і було вирішено притягнути його до адміністративної відповідальності. Того дня 22.07.2023 ні в указаний час доби чи взагалі в інший час ніякі уповноважені працівники поліції щодо позивача жодних постанов ти чи протоколів у сфері порушення правил дорожнього руху не виносили. Про факт розгляду справ про адміністративне порушення позивач ніким не повідомлявся і про наявність такої справи не знав взагалі. Також, оскаржувана постанова складена таким чином і написана таким почерком, що її неможливо прочитати, вона не дає можливості встановити яке саме порушення і при яких обставинах було вчинене позивачем.

Ухвалою суду від 09.08.2023 адміністративний позов ОСОБА_1 залишений без руху у зв`язку із його невідповідністю вимогами статей 160, 161 КАС України. У встановлений судом строк позивач недоліки усунув і 25.08.2023 у справі відкрито провадження.

02.10.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов і клопотання про залишення позову без розгляду, у якому відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.

Ухвалою суду від 12.10.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Долинка О.А. позовні вимоги підтримав. Вважає, що інспектор виніс постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності неправомірно. Стверджує, що поліцейськими було здійснено провокацію правопорушення, оскільки автомобіль був припаркований, а поліцейським неправомірно вказав ОСОБА_1 переставити автомобіль. Просив закрити провадження у справі.

Представник Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Корнутій М.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вважає, що інспектор СРПП Калуського РВП лейтенант поліції Госебло А.Я. при вирішенні справи про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови в повній мірі дотримався вимог законодавства. Так, при патрулюванні м.Калуш інспекторами поліції було виявлено автомобіль під керуванням позивача, що здійснював рух по центральній вулиці міста. Поліцейськими відразу було прийнято рішення наздогнати водія та припинити порушення правил дорожнього руху, оскільки поліцейським достовірно було відомо, що ОСОБА_1 є особою, яка позбавлена права керувати транспортними засобами. Працівники поліції наздогнаними автомобіль під керуванням ОСОБА_1 , відносно нього було винесено оскаржувану постанову. Під час перегляду відеофайлів, представник відповідача пояснив, що відеоматеріал зафіксований за допомогою відеореєстратора, який закріплений в салоні поліцейського автомобіля. Відеозаписи із портативних (нагрудних) відеореєстраторів (боді камер) працівників поліції не збереглися, оскільки зберігаються не більше 30 днів. Не заперечив, що поліцейські дійсно дали розпорядження ОСОБА_1 переставити транспортний засіб, однак таке розпорядження зумовлено тим, що транспортний засіб був припаркований з порушенням ПДР. Просив залишити постанову в силі та в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши учасників справи, надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові та оцінюючи зміст обґрунтування складу адміністративного правопорушення, викладеного в постанові, а також дослідивши наявні докази в матеріалах адміністративної справи, дійшов висновку, що позов слід задоволити частково, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Стаття 19 Конституції передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідачі) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху.

Відповідно до Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про національну поліцію", під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно з п.8 ч.1 ст.23 вказаного Закону, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Суд встановив, що 22.07.2023 поліцейським СРПП Калуського РВП лейтенантом поліції Госеблом А.Я. винесено постанову серії БАА №978716 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено штраф в сумі 20400 гривень, за те, що він 22.07.2023, о 13:16 год., в м.Калуш по вул. Грушевського, керував автомобілем марки Mercedes Vito не маючи права керування, будучи позбавленим права керувати т/з Калуським міськрайонним судом від 03.04.2023 (а.с.10).

У позовній заяві, представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 не вчиняв адміністративного правопорушення вказаного в оскаржуваній постанові, оскільки не керував транспортним засобом за обставин, зазначених у постанові, яка у його присутності не виносилась.

У процесі розгляду справи, а також дослідження доказів, представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 не керував автомобілем, а вчинення дій у виді переставляння автомобіля з одного місця на інше, вчинено на вимогу поліцейського, не є адміністративним правопорушенням. Для встановлення істини у адміністративній справі суд дослідив докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, а також дотримання суб`єктом владних повноважень вимог Кодексу адміністративного судочинства України (КУпАП).

Згідно з положеннями ст.ст. 9, 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як передбачено ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із ст.72 КАСУ, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАСУ).

Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУпАП.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.

На спростування доводів позивача представником Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області надіслано до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Також, надано конверт із «DVD-R» диском із двома відеозаписами, на яких зафіксовано обставини події, які мали місце 22.07.2023.

Під час розгляду справи, суд ухвалив дослідити доданий доказ у присутності учасників справи.

Так, на першому відеозаписі зафіксовано рух поліцейського автомобіля по вул. Грушевського м.Калуш на зустріч якого рухається автомобіль марки Mercedes Vito, після зустрічного роз`їзду автомобіль під керуванням поліцейського здійснює розворот та намагається наздогнати зазначений транспортний засіб.

На цьому відеозаписі не можливо встановити хто саме керує автомобілем "Mercedes Vito", тому даним відеозаписом не підтверджено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених у оскаржуваній постанові.

На другому відеозаписі, який також здійснено з відеореєстратора патрульного автомобіля, вбачається, що службовий автомобіль поліцейських зупиняється біля припаркованого на стоянці супермаркету АТБ автомобіля марки «Mercedes Vito. Водночас, факту керування ОСОБА_1 зазначеним транспортним засобом, як і факту зупинки ОСОБА_1 під керуванням вказаного автомобіля, із цього відеозапису також не вбачається. Також відеозаписі зафіксовано, що поліцейський підходить до даного автомобіля.

З пояснень представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, який прокоментував відеоматеріал, встановлено, що ймовірно ОСОБА_1 знаходиться на місці зупинки транспортного засобу, сідає за кермо автомобіля та проїздить на вказане поліцейським місце паркування.

В процесі розгляду справи, адвокат ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 саме на вимогу поліцейського прибрати автомобіль, змушений був сісти за кермо транспортного засобу та від`їхати на незначну відстань, після чого був зупинений тими ж працівниками поліції.

Як підтверджується дослідженими в процесі розгляду даними відеозапису, працівник поліції запропонував забрати автомобіль, що на момент приїзду працівників поліції стояв в нерухомому стані. Виконуючи розпорядження цих же працівників поліції забрати автомобіль ОСОБА_1 від`їхав на незначну відстань, з чим повністю погодився представник відповідача в судовому засіданні, проте зазначив, що це не давало йому права позивачу керувати автомобілем.

З огляду на досліджені докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 керував вказаним транспортним засобом вимушено, за вказівкою поліцейського.

Відповідно до диспозиції ч. 4 ст. 126 КУпАП, адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносити у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.

Суб`єктом інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення може бути лише особа, яка керує транспортним засобом, тобто здійснює усвідомлену і цілеспрямовану діяльність з використання відповідних його функцій.

За змістом п.1.10 ПДР, водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення відповідної категорії.

Згідно з п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року № 4 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, також про адміністративні правопорушення на транспорті», керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП можливе лише у випадку наявності всіх елементів складу адміністративного правопорушення.

Представником позивача в судовому засіданні не заперечувався факт керування автомобілем на стоянці за вказівкою поліцейського, однак такі дії він здійснив на вимогу поліцейського.

КУпАП не містить визначення поняття провокація, як і в цілому національне законодавство. Натомість Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив дефініцію такого поняття та критерії для розмежування законних дій співробітників поліції від провокації до вчинення злочину.

У рішеннях ЄСПЛ, ухвалених у справах «Тейшейро де Кастро проти Португалії», «Раманаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації» та інших Судом зазначено те, що притягнення особи до відповідальності за правопорушення, вчинене внаслідок провокації (підбурювання) із сторони поліцейських буде свідчити про порушення ст. 6 Конвенції.

Згідно із ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу є серед інших й запобігання правопорушенням, а не провокація громадян на їх вчинення.

Суд приходить до висновку, що патрульні поліцейські здійснили провокаційні дії відносно ОСОБА_1 , зокрема достовірно знаючи про позбавлення його правом керування автомобілем, надали йому вказівку сісти за кермо та перемістити транспортний засіб в інше місце, після чого відразу зупинили ОСОБА_1 та звинуватили його у керуванні транспортним засобом.

Такі їх дії були спрямовані не на усунення та припинення в майбутньому адміністративного правопорушення, як того вимагають вимоги Закону України «Про Національну поліцію», а навпаки на вчинення дій з метою вчинення останнім адміністративного правопорушення та винесенням щодо нього постанови за адміністративне правопорушення.

У підсумку суд приходить до висновку, що на жодному із відеозаписів не зафіксовано факту руху або факту зупинки поліцейським транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 до моменту вимоги поліцейського переставити транспортний засіб.

Будь-які інші докази, які б спростовували таке твердження позивача у матеріалах справи відсутні.

При цьому суд зазначає, що окремо сама по собі постанова про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не може бути належним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо надання достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, викладеним у постанові від 23.10.2019 року у справі N 357/10134/17 (провадження № К/9901/32368/18).

Згідно із п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу правопорушення в цілому. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом, та залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення тощо, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За змістом цієї норми на особу не може бути покладений обов`язок доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим, і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Крім цього, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Всупереч даним вимогам, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується належними та допустимими доказами, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної постанови.

Враховуючи викладене, є всі підстави вважати, що постанова по справі про адміністративне правопорушення винесена без належних та допустимих доказів, що призвело до безпідставного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення, тому оскаржувану постанову слід скасувати.

За змістом п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративні правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема при встановленні відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Пунктом 3 ч.1 ст.293 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень, зокрема скасовує постанову і закриває справу.

Згідно з п.2 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Враховуючи те, що суд встановив відсутність складу адміністративного правопорушення, поставленого у провину ОСОБА_1 скасовуючи оскаржувану постанову, вважає за необхідне провадження у справі закрити за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача, які заявлені до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла А.Я., суд приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, передбачені статтями 121, 126 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 4 ст.126 КУпАП, інспектори відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені їх органів.

Отже, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачені у тому числі ч. 4 ст. 126 КУпАП.

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги до інспектора про скасування постанови не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла А.Я. слід відмовити.

Враховуючи вищезазначене, позов ОСОБА_1 до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла Андрія Ярославовича, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративне стягнення слід задоволити частково.

Керуючись ст.ст.7, 9-11, 33, 122, 222, 245, 247, 251, 252, 278, 280 293, 294 КУпАП, ст.ст.241, 246, 250-251, 255 КАС України, суд

у х в а л и в:

Задоволити частково позов ОСОБА_1 до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла Андрія Ярославовича, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративне стягнення.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №978716 по справі про адміністративне правопорушення від 22.07.2023, винесену поліцейським СРПП Калуського РВП лейтенантом поліції Госеблом Андрієм Ярославовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст.126 КУпАП, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до інспектора СРПП Калуського РВП лейтенанта поліції Госебла Андрія Ярославовича про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративне стягнення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: