Справа № 320/17681/23
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , починаючи з 09 листопада 2022 року, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 , починаючи з 09 листопада 2022 року, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 09.11.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено законом на 01 січня календарного року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить змінити його в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 09.11.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ у розмірі, що дорівнює 2 мінімальним заробітним платам, розмір якого встановленого законом на 1 січня календарного року. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що судом не було враховано, що згідно позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №240/4937/18 підтверджено право особи на отримання підвищення до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у відповідному розмірі мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму, відступу від цієї позиції Велика Палата Верховного Суду чи Верховний Суд не здійснювали, а відтак підстави для застосування іншого показника обчислення, ніж мінімальна заробітна плата, відсутні.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, є непрацюючим пенсіонером, з 14.06.2006 проживає у селі Горностайпіль Вишгородського (Іванківського) району Київської області, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесено до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ у Київській області із заявою, в якій просила нарахувати та виплачувати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік), починаючи з 17.07.2018.

ГУ ПФ у Київській області листом від 25.04.2023 № 1000-0202-8/61580 повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії відповідно до ст. 39 указаного Закону, редакція цієї статті Закону не змінювалася після прийняття Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті доплати до пенсії, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на рішення Верховного Суду у зразковій справі №240/4937/18, виходив з того, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення №6-р/2018 відновлено право особи на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а тому здійснення відповідачем позивачу таких виплат у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України є протиправним. Водночас, суд підкреслив, що з огляду на підстави позову, потребують оцінки застосування норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ) у поєднанні з приписами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII) і за правилами останнього з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №240/4946/18, з 01.01.2017 розрахунковою величиною є не мінімальна заробітна плата на відповідний рік, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня календарного року.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015, була викладена так:

« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

28.12.2014 прийнято Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04.02.2016 прийнято Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01.01.2016 і яким включив до Закону № 796-ХІІ статтю 39 такого змісту:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Поряд з цим, рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Згідно цього рішення положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону, яка була чинною до 01.01.2015. Відтак з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону.

Указана позиція висловлена Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18.

При цьому, як було встановлено раніше, частково задовольняючи цей позов за період з 09.11.2022, суд першої інстанції виходив з того, що справа №320/17681/23 є типовою щодо згаданої зразкової справи.

Поряд з цим, судова колегія зауважує, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №240/4937/18 обставинами зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права є:

а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

б) позивач є непрацюючим пенсіонером;

в) відповідачем є відповідне управління ПФУ;

г) предметом спору є нарахування та виплата із 17.07.2018 підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному частиною другою статті 39 Закону, у редакції, чинній до 01.01.2015.

За результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 дійшла висновку, що із 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону у редакції, що діяла до 01.01.2015. Тобто, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018№ 6-р/2018 відновлено право особи на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

Разом з цим, судом першої інстанції не було враховано, що із змісту доданих позивачем до позовної заяви індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідки форми ОК-5) вбачається, що ОСОБА_1 протягом 2022 року працювала у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня №9» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) () (а.с. 15-17). Крім того, згідно доданої до позову копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 03.08.2005 ОСОБА_1 була звільнена з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №9» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказом від 23.02.2023 №231 з 01.03.2023 (а.с. 14). Про те, що ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером саме з 01.03.2023, остання самостійно зазначала й у поданій до ГУ ПФ у Київській області заяві (а.с. 10).

У зв`язку із наведеним колегія суддів зазначає, що позивач, як працюючий пенсіонер у межах спірного період з 09.11.2022 по 01.03.2023, не має права на перерахунок та отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру у відповідності до статті 39 Закону №796-ХІІ.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог за період з 09.11.2022 по 01.03.2023, оскільки не надав належну оцінку наявним у матеріалах справи документам та внаслідок чого не врахував відсутності у позивача правого статусу непрацюючого пенсіонера у вказаний вище період.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині дати, з якої відповідач повинен здійснити позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії - з 02.03.2023, а не з 09.11.2022.

Повертаючись до аргументів апеляційної скарги в частині, що стосуються безпідставного застосування судом до спірних правовідносин положень Закону №1774-VII без урахування позиції Верховного Суду у зразковій справі №240/4937/18, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020, ухваленої за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18, надаючи правову оцінку висновку суду першої інстанції про розмір підвищення, передбаченого статтею 39 Закону №796-ХІІ, суд зазначив про помилковість делегування права визначення такого Кабінету Міністрів України. Наведений висновок суду обумовлений тим, що норма закону має вищий пріоритет над нормою підзаконного нормативно-правового акта.

Водночас, у справі №320/17681/23, виходячи з доводів позивача, а також аргументів, на яких ґрунтуються заперечення відповідача на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що спірні правовідносини потребують оцінки застосування норм законів України № 796-ХІІ та №1774-VІІІ, зокрема, в частині визначення розрахункової величини для проведення розрахунку доплати до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.

Так, розглядаючи зразкову справу №240/4946/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 визнала помилковим висновок суду першої інстанції щодо обчислення розміру щомісячної грошової допомоги, передбаченої статтею 37 Закону №796-ХІІ, у відсотковому відношенні до мінімальної заробітної плати з наступних підстав.

01.01.2017 набрав чинності Закон № 1774-VІІІ.

За змістом пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

За результатами аналізу наведених положень Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону України № 796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.

Наведений висновок обумовив зміну рішення Верховного Суду в частині слів «мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік» на слова та цифри «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача провести нарахування і виплату позивачу доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, яка передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ, підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання нарахувати і виплатити таку доплату в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який встановлено на 01 січня календарного року.

Такий висновок суду не протирічить положенням статті 71 Закону №796-ХІІ.

Зазначеною правовою нормою закріплено, що дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Однак, приписи пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ визначають нову розрахункову величину, яка підлягає застосуванню під час реалізації положень статті 39 Закону України №796-ХІІ, що не має своїм правовим наслідком призупинення дії такої.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом під час розгляду зразкової справи №200/9195/19-а, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду.

Так, у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду вказаної справи зазначено, що Законом України № 1774-VІІІ змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Судовою колегією враховується, що ухвалою Верховного Суду від 14.03.2023 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №240/14828/22 з аналогічного спору задля усунення розбіжностей у правозастосуванні в частині обрахунку підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають в зоні гарантованого добровільного відселення (на території радіоактивного забруднення), право на яке у таких осіб виникло на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ у розмірі двох мінімальних заробітних плат та щодо дати, з якої у таких осіб виникло право на отримання відповідної допомоги.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 23.03.2023 прийнято до розгляду справу № 240/14828/22, однак ухвалою від 10.08.2023 справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Оскільки Великою Палатою Верховного Суду справа №240/14828/22 не розглядалась по суті, та як наслідок, не приймалось рішення щодо розрахункової величини для визначення мінімальної заробітної плати при обчисленні підвищення до пенсії, передбаченого статті 39 Закону № 796-ХІІ, то з урахуванням наведених вище мотивів у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстав для застосування наведених вище норм інакше, як у спосіб одночасного врахування позицій Верховного Суду у зразкових справах №240/4937/18 та №240/4946/18.

Враховуючи викладене у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, однак рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині дати, з якої слід здійснювати нарахування та виплату підвищення до пенсії.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвели до помилкового вирішення справи в частині періоду задоволених позовних вимог, а тому у відповідності до ст. 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині та резолютивній частинах.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року - змінити частково в мотивувальній частині.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року дату «з 09.11.2022» змінити на «з 02.03.2023».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.М. Ганечко