Справа № 160/19461/23
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 499 о/с від 26.07.2023 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо звільнення оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП№ 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 (позивача) зі служби в поліції;
- зобов`язати начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 (позивача) на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП№ 8 Дніпропетровській області;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (позивача) на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП№ 8 Дніпропетровській області.
02.08.2023 представником позивача подані клопотання про витребування доказів по справі, розгляду справи в порядку загального позовного провадження та допиту свідка.
Представником позивача заявлено клопотання про допит свідка - ОСОБА_2 (дружину позивача), однак без обґрунтування, які обставини щодо предмету доказування ця особа може підтвердити або спростувати, у зв`язку із чим клопотання про допит свідка залишено без задоволення.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
24.08.2023 відповідачем на виконання ухвали суду надано витяг з посадової інструкції позивача з грифом ДСК (відокремлені матеріали до справи).
24.08.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 07.11.2015 № 1 о/с призначено прибулих з Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 , який мав спеціальне звання міліції, оперуповноваженим Індустріального відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області, присвоївши йому спеціальне звання капітан поліції. Наказом ГУНП від 05.09.2022 № 821 о/с відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщено (за ініціативою поліцейського) капітана поліції ОСОБА_1 на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення пілці № 8 Дніпровського районного управління поліції, звільнивши з посади оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції того ж управління з 05.09.2022. Підставою видання наказу ГУНП від 05.09.2022 № 821 о/с став рапорт ОСОБА_1 від 26.08.2022 та подання від 31.08.2022 року. Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26.07.2023 № 499 о/с відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за власним бажанням капітана поліції ОСОБА_1 . оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № В Дніпровського районного управління поліції з 26.07,2023. Підставою видання наказу ГУНП від 26.07.2023 № 499 о/с став рапорт ОСОБА_1 від 26.07.2023. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Однак приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням. Вказане виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України, зокрема статті 38, на які посилається позивач в позовній заяві, з підстав поширення дії останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства. З огляду на викладене, відповідач зазначає, що складання відповідного рапорту про звільнення за власним бажанням та проставлення в ньому конкретної дати бажаного звільнення є само по собі вільним і усвідомленим його рішенням та відповідає його внутрішній волі, тому доводи позивача щодо відсутності волевиявлення під час подання рапорту про звільнення є безпідставними. За таких обставин, Головне управління у спірних правовідносинах діяло в межах компетенції та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.
Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.08.2004 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 - склав присягу працівника Національної поліції України (а.с.56) та продовжив службу в Національній поліції України; з 05.09.2022 - на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 8 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (а.с.48-55).
26.07.2023 капітан поліції оперуповноважений сектору кримінальної поліції відділення поліції № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 із рапортом, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою з 26.07.2023. Також зазначив, що від проходження медичної (військово-лікарської) комісії відмовляється, оскільки вважає себе здоровим, претензій до працівників підрозділів кадрового забезпечення з питання звільнення він не має (а.с. 57).
Згідно з відміткою вказаний рапорт містить резолюцію про відсутність заперечень з боку т.в.о. начальника ДРУП ГУНП та прийнятий управлінням кадрового забезпечення 26.07.2023.
26.07.2023 позивачем повторно подано рапорт на ім`я ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , в якому наполягав на звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 26.07.2023, додатково зазначивши, що йому доведено про необхідність подання декларації не пізніше тридцяти календарних днів з дня припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування (а.с. 58).
Згідно з відміткою вказаний рапорт містить резолюцію про відсутність заперечень з боку т.в.о. начальника ДРУП ГУНП та прийнятий управлінням кадрового забезпечення 26.07.2023.
26.07.2023 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області прийнято наказ № 499 о/с (а.с.16, 47) про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 (0050675) оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №8 Дніпровського районного управління поліції з 26.07.2023 відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Підстава: рапорти ОСОБА_1 від 26.07.2023.
Згідно із листом від 26.07.2023 №43/20-1811 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області повідомлено позивача, що згідно із наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 26.07.2023 №499о/с його звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням, у зв`язку із чим йому необхідно прибути до сектору кадрового забезпечення Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області для отримання трудової книжки, військового квитка та довідки про направлення до РТЦК та СП.
27.07.2023 позивачем подано рапорт на ім`я ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , в якому просив вважати недійсним його рапорт від 26.07.2023 про звільнення з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 8 Дніпровського районного управління поліції, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення та під психологічним тиском (погрозами кримінальної відповідальності, дисциплінарного переслідування) з боку керівництва Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Оскільки фактично будь-яких причин для звільнення за власним бажанням не було (а.с. 15).
Вказаний рапорт був прийнятий та зареєстрований ВКЗ ГУНП в Дніпропетровській області 27.07.2023.
27.07.2023 адвокатом Луковенко А.А. подано заяву в інтересах позивача до ГУНП в Дніпропетровській області, в якій просив подані ОСОБА_1 рапорти від 26.07.2023 визнати недійсними та вимоги про звільнення не задовольняти, посилаючись на те, що вони були написані під тиском керівництва (а.с.13-14).
Згідно із довідкою ОД УГІ ГУНП в Дніпропетровській області від 21.08.2023 щодо заяви ОСОБА_1 (вх.ВДЗ ГУНП №С-3751 від 28.07.2023) про незгоду з його звільненням за власним бажанням, відповідно до резолюції керівництва ГУНП основним виконавцем визначено управління Головної інспекції ГУНП в Дніпропетровській області та станом на 28.07.2023 рішення за заявою ОСОБА_1 не прийнято (а.с.67).
Не погодившись зі звільненням зі служби в поліції та з прийнятим наказом №499о/с від 26.07.2023, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII в редакції на час спірних правовідносин).
Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги (стаття 2 цього Закону).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини першої, четвертої статті 8 Закону № 580-VIII поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
За змістом статті 12 Закону №580-VIII поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського. Поліція не має права відмовити в розгляді або відкласти розгляд звернень стосовно забезпечення прав і свобод людини, юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від протиправних посягань з посиланням на вихідний, святковий чи неробочий день або закінчення робочого дня.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно із частиною першою статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (частина перша статті 48 Закону №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 47 Закону №580-VIII призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України (частина третя статті 59 Закону №580-VIII).

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України (частина четверта статті 59 Закону №580-VIII).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 №1235 затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (далі Порядок №1235).

Відповідно до розділу ІІ Порядку №1235 підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, як звільнення зі служби в поліції.

Пунктами 2 та 3 розділу ІІІ Порядку №1235 встановлено, що підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року № 1235 (далі - Перелік).

До Переліку документів з питань проходження служби належать: 1.Рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; 2. Подання про призначення на посаду (додаток 1); 3. Подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення (додаток 2).

Частиною першою статті 77 Закону № 580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; 12) у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.

Отже, згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції та служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частина друга та третя статті 77 цього Закону).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції, зокрема, за власним бажанням, тобто на основі власного волевиявлення поліцейського. У той же час, Законом №580-VIII не врегульована процедура та порядок звільнення особи поліцейського за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (стаття 60 Закону №580-VIII).

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.

Відповідно до пункту 4 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення №114 в редакції, чинній на час спірних відносин).

Пунктом 63 Положення №114 передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Таким чином, нормами спеціального законодавства визначено, що про припинення служби в поліції за власним бажанням поліцейський повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подає відповідний рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24.04.2014 у справі №21-241а14 та Верховний Суд у постановах від 05.02.2020 у справі №819/744/16, від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16, від 15.02.2021 у справі №160/3607/19 щодо аналогічних правовідносин зазначили, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитись зі служби, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитись зі служби.

Предметом спору у цій справі є правомірність прийняття наказу відповідача про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного наказу, позивач зазначає про відсутність волевиявлення з його боку на звільнення зі служби в поліції з 26.07.2023, про порушення відповідачем трудового законодавства в частині звільнення до спливу 2 тижнів з дня заявлення про таке, а також не розгляду рапорту про відкликання рапортів про звільнення зі служби та заяви.

Однак, такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач 26.07.2023 звернувся до начальника ГУНП в Дніпропетровській області Щадило А.А. із рапортом, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою з 26.07.2023 (а.с. 57) та згідно із відміткою вказаний рапорт погоджено з т.в.о начальника ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Отже, фактично сторонами було узгоджено дату звільнення зі служби, оскільки позивачем зазначена дата, з якої він бажає звільнитись з 26.07.2023, а керівництвом проставлені відповідні резолюції погодження; крім того, в оспорюваному наказі позивачем зазначено причину звільнення «незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою», що може бути поважною причиною у розумінні пункту 63 Положення №114 за суб`єктивною оцінкою.

Також, матеріалами справи підтверджено, що того дня, 26.07.2023, позивач повторно звернувся із рапортом на ім`я ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , в якому наполягав на звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням саме з 26.07.2023 (а.с. 58), який також був погоджений з т.в.о начальника ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області.

Отже, стверджуючи у позові відсутність волевиявлення на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 26.07.2023, матеріали справи містять докази на спростування такої позиції.

Не доведено позивачем і наявність підстав вважати, що вказані рапорти про звільнення зі служби за власним бажанням написані ним під тиском. Матеріали справи не містять жодних доказів чи посилань на їх існування щодо тиску та погроз на позивача з боку керівництва під час написання рапортів від 26.07.2023 про звільнення, про які зазначає позивач у позові.

Суд звертає увагу, що написані власноручно рапорти від 26.07.2023 про звільнення зі служби в поліції містять особисте волевиявлення позивача про його не бажання продовжувати службу в поліції та відсутність претензій щодо звільнення, а також наполягання на звільненні, повідомлення про відмову від проходження військово-лікарської комісії, оскільки позивач вважає себе здоровим, та про обізнаність з необхідністю подачі декларації шляхом заповнення її в Єдиному реєстрі декларацій, та містять особистий підпис як доказ засвідчення такого волевиявлення.

З огляду на викладене, наведені докази у їх сукупності спростовують обставини, зазначені позивачем, про відсутність у нього наміру на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 26.07.2023.

Доводи позивача про те, що відповідачем видано оскаржуваний наказ до спливу двох тижнів з дня подачі ним рапорту про звільнення, а відтак порушено приписи КЗпП України, не враховуються судом, оскільки до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114, як спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці, та містять можливість домовленості сторін про звільнення у більш короткий строк. Трудове ж законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Тому видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірним.

Звернення ж позивача із рапортом про відкликання рапортів про звільнення після прийняття оспорюваного наказу не може свідчити про його протиправність.

Відсутність доказів надання позивачу відповіді на його рапорт від 27.07.2023 про відкликання рапортів про звільнення, заяву від 28.07.2023 може свідчити про бездіяльність відповідача, однак такі обставини на впливають на суть спору, оскільки предметом розгляду у даній справі є правомірність наказу про звільнення зі служби в поліції від 26.07.2023 №499о/с на підставі рапортів про звільнення за власним бажанням з 26.07.2023.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав неправомірності оспорюваного наказу щодо відсутності наміру на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 26.07.2023.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд вважає, що наказ №499о/с від 26.07.2023 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо звільнення оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП № 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 зі служби в поліції з 26.07.2023 відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі рапортів від 26.07.2023 про звільнення за власним бажанням відповідає вимогам чинного законодавства, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для його скасування, тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині позову відсутні.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП№ 8 Дніпропетровській області не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги, в задоволенні якої відмовлено.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, б. 20а) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова