Справа № 260/6749/23
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2023 рокум. Ужгород№ 260/6749/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить: 1) визнати протиправною відмову Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області, що викладена у листі №2296-2172/П-02/8- 0700/23 від 07.04.2023 року - в поновленні та виплати пенсії за віком; 2) зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), пенсію за віком з 07 березня 2022 року (з дати реєстрації як внутрішньо переміщена особа) та виплачувати в подальшому відповідно до законодавства України.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 1994 році після досягнення пенсійного віку органом Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим їй було призначено пенсію за віком. У 2014 році внаслідок окупації Автономної Республіки Крим виплата пенсії була припинена, а вона переїхала на постійне місце проживання до сина в м. Харків. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в 2022 році позивач разом з сім`єю зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа в Закарпатській області, у зв`язку з чим звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. Однак за результатами розгляду поданої заяви відповідач відмовив у призначені пенсії з мотивів реєстрації місця її проживання в Автономній Республіці Крим. При цьому повідомив, що вказаній категорії осіб виплата пенсії можлива за наявності паперової пенсійної справи, атестату про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

14 серпня 2023 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву №0700-0902-8/43419 від 11.08.2023, в якому проти задоволення позову заперечує. Так, заявляє, що згідно із законодавчими нормами виплату пенсії особам, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та перебувають на обліку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання можливо проводити за наявності паперової пенсійної справи та атестату про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання пенсії. Повідомив, що наразі провести процедуру витребування пенсійної справи позивачки з російської федерації для виплати пенсії за новим місцем реєстрації або підтвердити, що вона не отримує відповідних нарахувань на території російської федерації шляхом надсилання інформаційного запиту немає можливості.

26 жовтня 2023 року представник позивача надіслав до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що вимога про витребування пенсійної справи від уповноваженого органу російської федерації є незаконною, оскільки встановлює для громадян України, що проживають на території Криму, додаткову, не передбачену законами України, вимогу для отримання пенсії та з огляду на повномасштабне вторгнення позбавляє таких осіб можливості отримати пенсію.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши всі докази, які мають юридичне значення для вирішення справи і розгляду спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) з 01 грудня 1994 року перебувала на обліку в органі Пенсійного фонду України Автономної Республіки Крим та отримувала пенсію за віком, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення № НОМЕР_1 .

Позивач стверджує, що після окупації Автономної Республіки Крим російською федерацією в 2014 році вона переїхала на постійне місце проживання до свого сина в м. Харків, а виплата її пенсії була припинена. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в 2022 році ОСОБА_1 разом з сім`єю виїхала з м. Харків та 07 березня 2022 року зареєструвалась, як внутрішньо переміщена особа в с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області, що підтверджується довідкою №2104- від 07.03.2022.

14 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про поновлення виплати пенсії, за результатами розгляду якої листом №2296-2172/П-02/8-0700/23 було відмовлено. При цьому заявнику роз`яснено, що виплату пенсії особам, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим, можливо проводити за наявності: паперової пенсійної справи, атестату про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання пенсії, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Окрім того, повідомлено, що наразі провести процедуру витребування пенсійної справи з російської федерації або підтвердити факт не отримання відповідних нарахувань на території російської федерації шляхом надсилання інформаційного запиту немає можливості.

Вважаючи відмову відповідача щодо не поновлення виплати її пенсії протиправною, ОСОБА_1 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсія, що призначається у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення, в тому числі, за вислугу років врегульоване положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Так, відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Аналізуючи зазначені норми права, суд доходить висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі №540/4060/20.

Спірні правовідносини виникли з приводу відмови органу Пенсійного фонду України поновити виплати пенсії ОСОБА_1 , місце проживання якої зареєстровано на території Автономної Республіки Крим, з мотивів неможливості отримання паперової пенсійної справи з російської федерації та відомостей щодо не отримання відповідних нарахувань на території країни-агресора, як передбачено Порядком виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №234.

Оцінюючи мотиви суб`єкта владних повноважень в контексті їх достатності для обмеження права особи на пенсійне забезпечення, суд виходить з наступного.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (надалі - Закон №1207).

За змістом ст. 1 Закону №1207 тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року.

Нормами ст. 18 Закону №1207 громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (надалі - Закон №1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 4 Закону №1706).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону №1706, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Положеннями ч. 3 ст. 7 Закону №1706 гарантовано право громадян пенсійного віку, які зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова №637) (у редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою), призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова №365).

Згідно п. 5 Постанови №365 для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.

Відповідно до п. 15 Постанови №365, орган, що здійснює соціальні виплати, призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи.

Отже, законодавчими нормами встановлено окремий порядок призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, зокрема, на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Необхідність надання паперової справи з тимчасово окупованої території для призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам указаними нормами Закону №1706 та Порядку №365 не передбачена.

В ході розгляду даної адміністративної справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області, що підтверджується довідкою №2104- від 07.03.2022, та звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області з метою поновлення виплати її пенсії.

З огляду на що суд вважає, що подана позивачем заява повинна була бути розглянута відповідно до вимог Закону №1706 та Порядку №365.

Натомість подана позивачем заява була розглянута відповідачем на підставі норм Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №234 (далі Порядок).

Однак суд вважає протиправними такі дії відповідача, з огляду на те, що цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду російської федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації. В свою чергу станом на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 на території Автономної Республіки Крим не проживала, натомість зареєструвала місце свого проживання як внутрішньо переміщена особа на території Закарпатської області.

При цьому суд вважає за необхідне зверну увагу відповідача на рішення Конституційний Суд України від 07.10.2009 №25-рп/2009, в якому останній зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Пічкур проти України», рішення від 07.11.2013) застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Окрім того, на думку суду, обов`язок щодо з`ясування всіх обставин для призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії особам, в тому числі витребування паперової пенсійної справи та інших необхідних відомостей, покладається саме на орган Пенсійного фонду.

Відсутність паперової пенсійної справи не є законною підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки особа не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю її пенсійної справи, а протилежне позбавляє таку особу права на її відновлення, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 у справі №308/3864/17.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем належним чином не було розглянуто заяву позивача про поновлення виплати пенсії. В той же час надаючи оцінку вимогам зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд поданих особою документів.

Поряд з тим, адміністративний суд, як орган, до повноважень якого віднесено здійснення перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на предмет їх відповідності законодавчим вимогам, не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень, надавати оцінку документам, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії за відсутності попередньої оцінки таких уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Нормами ч. 4 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене суд вважає, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 в даному випадку буде зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області розглянути подану нею 14 березня 2023 року заяву та вирішити питання поновлення виплати їй пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З врахуванням вищенаведеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,- задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо неналежного розгляду поданої ОСОБА_1 заяви від 14.03.2023.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області розглянути подану 14 березня 2023 року ОСОБА_1 заяву та вирішити питання поновлення виплати їй пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 805,20 грн. (Вісімсот п`ять гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін