Справа № 200/5356/23
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року Справа№200/5356/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про:

- визнання протиправною відмову оформлену листом №М-129/6/1401-23/1401.2.2/4495-23 від 05.09.2023 року, у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства;

- зобов`язання прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від 22.08.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 народився у м. Брянськ російської федерації, але з 2006 року проживає в України у м. Краматорську Донецької області.

23.06.2021 року ОСОБА_1 отримав тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 та зобов`язався протягом двох років припинити громадянство російської федерації, однак отримати довідку про вихід з громадянства російської федерації не зміг з незалежних від нього причин (повномасштабне вторгнення військ рф на територію України та закриття всіх дипломатичних представництв). На виконання взятого на себе зобов`язання ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністерства закордонних справ російської федерації про надання роз`яснення, яким саме чином ОСОБА_1 може припинити громадянство російської федерації. Листом від 02.06.2023 року Міністерство закордонних справ російської федерації повідомило, що відповідно до ч.2 ст.19 та ст.20 федерального закону від 31.05.2002 року №62-ФЗ «Про громадянство російської федерації» вихід із громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави здійснюється на підставі вільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку. Заяву з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - до дипломатичного представництва або консульської установи російської федерації.

Враховуючи наведене, позивач подав відповідачу декларацію про відмову від іноземного громадянства, проте орган міграційної служби її не прийняв. Посилаючись на норми Закону України «Про громадянство» вважає дії відповідача протиправними та просить задовольнити позов.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Прийнято розгляд справи проводити в строки встановлені ст. 258 КАС України.

Відповідно до вимог статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За правилами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідачем надано письмовий відзив. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що ОСОБА_1 проходив процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням, за результатом якої отримав довідку №244 від 09.06.2021 року про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України, а саме: тимчасового посвідчення громадянина України.

23.06.2021 року органом 1401 позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина №2 серії НОМЕР_1 , терміном дії до 08.06.2023 року та позивачем було подано до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації.

Зазначає, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Наголошує, що у позивача з моменту набуття ним громадянства України є зобов`язання припинити громадянство іншої держави протягом двох років і подати документ про припинення громадянства іншої держави, а саме: з 09.06.2021 до 08.06.2023. Тобто, саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

23.08.2023 року, тобто після закінчення дворічного терміну для подання декларації, до ГУ ДМС у Донецькій області як органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, надійшло звернення позивача щодо надання декларації про відмову від російського громадянства. ГУ ДМС у Донецькій області з дотриманням усіх строків було розглянуто вказане звернення і надано обґрунтовану відповідь (вих.№ М-129/6/1401-23/1401.2.2/4495-23 від 05.09.2023) щодо необхідних дій заявника для вирішення його питання. При перевірці матеріалів звернення з`ясовані такі обставини, що позивач інтерпретує на власний розсуд подання ним декларації про відмову від іноземного громадянства через незалежні причини неотримання документа про припинення громадянства російської федерації та безпосередньо терміни подані такої декларації.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказано про непогодження з доводами відповідача, наведеними у відзиві на позов, вважає позицію Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області необґрунтованою, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якій зазначає, що статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено вичерпні правові підстави, за наявності яких особа може подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Отже, умовою подання декларації про відмову від іноземного громадянства з незалежних причин є прийняття уповноваженим органом іноземною держави клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства) та, як наслідок бездіяльності уповноваженого органу іноземної держави, невидача уповноваженим органом документа про припинення громадянства (підданства).

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства) до уповноваженого органу іноземної держави позивачем подано не було, тому відсутні правові підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства з незалежних причин, окрім тих підстав, які були визначені у відповіді Головного управління ДМС у Донецькій області (вих. №М-129/6/1401-23/1401.2.2/4495-23 від 05.09.2023).

Представником позивача подано додаткові пояснення в яких зазначає, що відповідач тлумачить абзац 13 статті 1 Закону України «Про громадянство України» не повно, а лише на свою користь.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про громадянство України», незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури частина.

З аналізу норм законодавства вбачається, що незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення громадянства іноземної держави є три самостійні обставини: 1) невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено; 2) відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи; 3) нездійснення такої процедури.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду даної справи в суді, в Україні діє воєнний стан у зв`язку зі збройною агресією та масованим вторгненням збройних сил російської федерації в Україну, тому 24.02.2022 були офіційно розірвані дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 03.03.2018 року отримав посвідку на постійне проживання тип РА № посвідки ІН138287, орган, що видав - 1401, підстава видачі - 03/01.

Рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області від 09.06.2021 року ОСОБА_1 набув громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», про що свідчить довідка №244 про реєстрацію особи громадянином України.

З метою реалізацію свого права та набуття громадянства України, 01.05.2021 року, позивач подав відповідний пакет документів необхідних для набуття громадянства України, в тому числі посвідку до територіального органу ДМС та 23.06.2021 року отримав тимчасове посвідчення громадянина тип Р, посвідчення № 20, орган, що видав 1401. Строк дії до 08.06.2023 року.

19.04.2023 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням (заявою) щодо прийняття декларації замість документу уповноваженого органу російської федерації про припинення громадянства російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від позивача причини неотримання документу про припинення іноземного громадянства російської федерації. Позивачем у клопотанні (заяві) зазначалось, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та припиненням роботи посольства російської федерації в Україні і відповідно припинення консульського прийому громадян з будь-яких питань, враховуючи, що консульський прийом не здійснюється з початку збройної агресії російської федерації та припинений на невизначений строк, а також враховуючи, що внаслідок широкомасштабних воєнних дій проїзд на територію російської федерації для позивача неможливий, тому позивач позбавлений можливості отримані документ про припинення громадянства російської федерації з незалежних від нього причин. Таким чином, у позивача наразі існує незалежна від нього причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), оскільки на території України припинили роботу російські закордонні установи і фактично процедура припинення громадянства російської федерації для тих осіб, які проживають на території України, не здійснюється. Вказане свідчить про наявність права у позивача подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

За результатом розгляду клопотання (заяви), позивач отримав лист № М-129/6/1401-23/1401.2.2/4495-23 від 05.09.2023 року, в якому відповідачем відмовлено позивачу у прийнятті від позивача декларації про відмову від громадянства російської федерації замість документу уповноваженого органу рф про припинення громадянства російської федерації. Також рекомендовано позивачу надати відповідачу документ уповноваженого органу російської федерації про припинення громадянства російської федерації (документ уповноваженого органу російської федерації про вихід з громадянства російської федерації).

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Приписами ст.6 Закону України «Про громадянство України» встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Положеннями ч. 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Водночас приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Приписами абз. 12 ст.1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з пунктами 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Під час розгляду справи було встановлено, що 09.06.2021 року ГУ ДМС України в Донецькій області прийнято рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та 23.06.2021 року ОСОБА_1 , органом 1401 було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України тип Р, посвідчення №20.

Також як самостійно вказано позивачем, ним до відповідача було подано зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

Матеріали справи свідчать, що листом Міністерства закордонних справ російської федерації від 02.06.2023 р. №15113/кд-гр у відповідь на звернення позивача від 01.06.2023 року було повідомлено, що діяльність російських закордонних представництв в Україні призупинена з 24.02.2022 року, у зв`язку з чим, прийом громадян по консульським питанням з вказаної дати не ведеться.

Суд зазначає, що порядок розгляду питань громадянства російської федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства російської федерації, затвердженим 14 листопада 2002 р. № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства російської федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства російської федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства рф.

Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 федерального закону, вихід із громадянства російської федерації не допускається.

Під час розгляду справи було встановлено, що строк, до якого позивач мав би надати до відповідача документ на підтвердження припинення громадянства російської федерації, спливає 08.06.2023 року.

Однак, як встановлено під час розгляду справи, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Водночас, всі дипломатичні відносини з російською федерацією розірвано.

В матеріалах справи міститься лист відповідача, направлений у відповідь на супровідний лист позивача, яким було повідомлено про відсутність у позивача підстав для подання декларації про відмову від громадянства іноземної держави.

У позовній заяві вказано, що у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з країною-агресором, позивач позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства (підданства) російської федерації, оскільки процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації для осіб, які постійно проживають на території України не здійснюється, що і слугувало підставою для подання позивачем до відповідача декларації про відмову від іноземного громадянства.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає, що приписами ч. 4 ст. 8 Закону України «Про громадянство» визначено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Натомість, як встановлено судом під час розгляду справи, листом відповідача від 05.09.2023 року було відмовлено позивачу в прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства із посиланням на відсутність підстав подання такої.

Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України консульські установи країни агресора не працюють, проте з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої країни з незалежних від неї причин, що в свою чергу призводить до фактичного порушення прав такої особи.

Відтак, з огляду на обставини справи суд дійшов висновку про те, що позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки він позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації.

Однак, відповідачем за результатом розгляду поданого позивачем клопотання та декларації про відмову від іноземного громадянства не було надано позивачу мотивованої відмови в прийнятті такої декларації, а лише надано роз`ясненні норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, що свідчить про не здійснення відповідачем належного розгляду поданому позивачем супровідному листу та декларації.

Вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання протиправними дій щодо відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Cуд вважає за необхідне зазначити, що у сучасному глобалізованому світі громадянство це один із найважливіших та найфундаментальніших правових інститутів, які визначають правовий статус особи, а також дихотомію взаємовідносин між особою та державою.

Цілком доречним буде згадати твердження судді Е. Уоррен в окремій думці до рішення Верховного суду США у справі Perez v. Brownell 1958 р. в середині XX століття, що громадянство є «основним правом людини, яке є нічим іншим, як правом мати права».

Більш того, сучасне громадянство більше не є правом, а винятково привілеєм, оскільки набуття громадянства конкретної держави надає особі додаткові гарантії безпеки, можливості покращити власний добробут та визначити цілковиту перспективу на майбутнє.

Дискримінація, передбачена у статті 14 «Заборона дискримінації» ЄКЗПЛ, у контексті громадянства є пов`язаною, передовсім, із його наявністю чи відсутністю, а також особливими підставами та умовами його отримання чи припинення.

У цьому разі дискримінація полягає, передусім, у порушенні реалізації особою своїх прав у результаті прийняття рішення органами публічної влади, здійснення ними дії або бездіяльності, які спрямовані на обмеження або надання переваги іншій особі або групі осіб, які перебувають у схожій ситуації.

У статті 14 ЄКЗПЛ чітко вказано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Така дискримінація, зазвичай, може бути як прямою (коли ставлення до особи є менш сприятливим, ніж те, яке стосується інших осіб в аналогічній ситуації), так і непрямою (якщо нейтральна, на перший погляд, правова норма ставить особу у зв`язку із її громадянством чи релігією у несприятливе становище порівняно з іншими особами). Виняток із цього правила стосовно непрямої дискримінації стосується тих випадків, коли застосування такої правової норми обґрунтоване правомірною метою (legitimate aim), а засоби її досягнення є виправданими, належними і необхідними. Аналізуючи використання непрямої дискримінації у громадянстві, необхідно насамперед з`ясувати, чи інші особи, які мають громадянство конкретної держави, в аналогічних чи в подібних випадках перебувають у привілейованому становищі, чи ні.

Суд враховує, що Конвенція не гарантує права на громадянство. Однак, враховуючи еволютивну інтерпретацію ЄКЗПЛ протягом останніх років, ЄСПЛ не виключає, що свавільна відмова у громадянстві може в певних випадках мати суттєвий вплив на приватне життя особи. Це стосується і випадків свавільного позбавлення вже набутого громадянства у зв`язку з натуралізацією.

Наприклад, у справі Ramadan v. Malta (2016) заявник стверджував, що позбавлення його мальтійського громадянства порушило права, гарантовані йому ст. 8 ЄКЗПЛ, оскільки в результаті він став особою без громадянства. Свого часу він мав відмовитися від свого єгипетського громадянства, щоб стати громадянином Мальти, оскільки ні Єгипет, ні Мальта не визнавали можливість подвійного громадянства в особи. В цьому рішенні, в якому Суд не знайшов порушення ст. 8 ЄКЗПЛ, Суддя ЄСПЛ від Португалії Паолу Пінту де Альбукерке в окремій думці до цього рішення критикує «невиправдані, драконівські заходи» щодо заявника, оскільки в ній здійснений аналіз права на громадянство відповідно до міжнародних та європейських правових норм.

Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, що діяло до початку збройної агресії з боку російської федераціі, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним декларації та протиправно зобов`язав його подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації. Тобто, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.

При обранні способу захисту прав позивача у даному випадку суд враховує приписи статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначає наступне.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.12.2018 у справі №804/1469/17 та від 10.04.2019 у справі №826/11251/18.

У справі немає доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням позиції суду.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд вважає про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням правової позиції викладеної судом та прийняттям відповідного рішення

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №520/15266/21 та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2023 року у справі №380/13527/22.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, буд. 20, ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 22.08.2023 року, отримане 23.08.2023 року щодо прийому декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, із врахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з судового збору у розмірі 966 (дев`ятсот шістдесят шість) гривень 24 копійки.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 16 листопада 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова