Справа № 280/1906/23
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 280/1906/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.07.2023 ( суддя першої інстанції Батрак І.В.) в адміністративній справі №280/1906/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької обласної прокуратури, в якому з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог та про зміну предмета позову (вх. №21297 від 25.05.2023) просить:

зобов`язати відповідача нарахувати на користь позивача заробітну плату для оплати за період тимчасової непрацездатності на загальну суму 6131,16 грн. та виплатити 5735,52 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку для оплати за період тимчасової непрацездатності при звільненні з 13.12.2022 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 594,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач у період з 07.12.2022 по 12.12.2022 був тимчасово непрацездатним, але відповідачем виплати позивачу були здійснені за перші 45 днів тільки 31.01.2023 у сумі 329,70 грн., а також 1 день тільки 26.01.2023 у сумі 65,94 грн. Вказує, що крім строків нарахування та виплати коштів відповідач безпідставно зменшив суму, яка підлягає виплаті позивачу, оскільки сума оплати за період тимчасової непрацездатності повинна бути визначена з урахуванням середньоденної зарплати, яка підлягає застосуванню у місяці з урахуванням рішення суду у справі №280/7811/20, а саме 1566,71 грн. Таким чином, вважає, що позивачу незаконно зменшено суму заробітної плати для оплати за період тимчасової непрацездатності на загальну суму 5735,52, грн. Крім того, зауважує, що позивача звільнено з посади та з органів прокуратури з 13.12.2022, проте при звільненні відповідачем не проведено остаточний розрахунок за період тимчасової непрацездатності, а тому просить також стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2022 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 594,89 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.07.2023 відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 через свого представника адвоката Шилова Владислава Юрійовича подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.

Відповідно до п.3 ч.1ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 1994 року працював в органах прокуратури України.

Відповідно до наказу прокурора Запорізької області № 728к від 06.05.2019 позивач обіймав посаду начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області.

На виконання Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо позачергових заходів із реформи органів прокуратури позивачем було подано заяву на проходження атестації.

03.03.2020 позивачем успішно складено два етапи атестації, а саме: 1) іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, результати якого опубліковано на сайті Офісу Генерального прокурора; 2) іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, результати якого опубліковано на сайті Офісу Генерального прокурора.

Враховуючи успішне проходження перших двох етапів атестації, позивача було допущено до третього етапу атестації у формі проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, з виконанням письмового практичного завдання.

Так, чотирнадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур за результатами проведення співбесіди з ОСОБА_1 відповідно до протоколу № 6 від 08.07.2020 ухвалено рішення від 08.07.2020 № 2 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

Наказом № 1950 від 29.09.2020 керівником Запорізької обласної прокуратури було звільнено позивача з органів прокуратури з 30.09.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру.

У свою чергу, указані рішення Чотирнадцятої кадрової комісії від 08.07.2020 №2 та наказ керівника обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к оскаржені ОСОБА_1 , у судовому порядку (справи №280/7811/20 та №280/5045/20).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2021 у справі №280/5045/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021, визнано протиправним та скасовано рішення чотирнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 08.08.2020 №2 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі №280/7811/20, з урахуванням змін внесених постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.08.2022, визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950 к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30.09.2020; стягнуто з прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року по 26 жовтня 2021 року у розмірі 418311.57 грн.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 23.09.2020 №1063к ОСОБА_1 , поновлено на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області з 01.10.2022.

На виконання судових рішень у вказаних справах та вимог Закону України Про внесення змін до розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури щодо окремих аспектів дії перехідних положень№1554-ХІ, який набрав чинності 11.07.2021 ОСОБА_1 , повторно включено до графіку проведення співбесід.

17 листопада 2022 року позивач проходив останній третій етап атестації - співбесіду, за результатами якої прийнято рішення № 2 про неуспішне проходження позивачем атестації, яке обґрунтоване про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, етики і доброчесності.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 13.12.2022 за №1398 к позивача ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури на підставі пп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури з 13.12.2022.

Згідно з даними табелю обліку робочого часу, момент звільнення позивача з посади припав на період його тимчасової непрацездатності у період з 07.12.2022 по 12.12.2022, за цей час у електронній системі лікарем сформовано два листки непрацездатності (№ 5432247-1 з 07.12.2022 по 09.12.2022 та № 5475043-1 з 10.12.2022 по 12.12.2022).

Відповідач зазначає, що рішення щодо призначення страхових виплат працівникам органів прокуратури приймається на засіданні комісії із соціального страхування, у складі: голова - ОСОБА_3 та члени комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Питання про призначення страхових виплат за листками непрацездатності позивача було винесено на розгляд першого засідання комісії із соціального страхування Запорізької обласної прокуратури після того, як голова цієї комісії приступив до виконання обов`язків після тимчасової непрацездатності та зафіксовано у протоколі № 32 від 13.01.2023.

Так, лікарняні листи, на підставі яких здійснено виплату компенсації за час тимчасової непрацездатності, були нараховані ОСОБА_1 на підставі протоколу засідання комісії із соціального страхування від 13.01.2023 № 32, який надійшов до відділу фінансування та бухгалтерського обліку 17.01.2023.

Листом від 16.03.2023 №27-24вих-23 відповідач повідомив, що виплата за лікарняними листами № 5432247-1, № 5475043-1 у сумі 329,70 грн., з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, була здійснена у день виплати заробітної плати за січень 2023 року, а саме 31.01.2023. Виплата за лікарняним листом № 5475043-1 у сумі 65,94 грн., з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, була здійснена 26.01.2023, а саме - після надходження грошових коштів від Пенсійного фонду.

Вважаючи, що крім строків нарахування та виплати коштів відповідач безпідставно зменшив суму, яка підлягає виплаті позивачу, позивач звернувся до суду із даним позовом про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ключовим питанням у цій справі є питання, чи є наслідком набрання законної сили рішенням суду про визнання незаконним наказу про звільнення позивача поновлення його на посаді і як наслідок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із встановлених обставин у цій справі і зазначає таке.

За вимогами статей 253, 254 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку, зокрема, з тимчасовою втратою працездатності відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Закон № 1105-XIV.

Тимчасова непрацездатність особи відповідно до медичного висновку - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або інших причин (вагітність та пологи, карантин тощо), яка має тимчасовий зворотній характер під впливом лікування, реабілітації, інших заходів медичного характеру, та триває до відновлення працездатності або до закінчення причин, які унеможливлюють виконання роботи (пункт 3 Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність в Реєстрі медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066).

Право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 19 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Одним із видів матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є допомога по тимчасовій непрацездатності .

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац другий частини другої статті 22 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким порядком є Порядок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 440.

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством (абзац перший частини другої статті 22 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За вимогами статті 117 КЗпП України (редакції, чинній на момент звільнення позивачки) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїх постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19 визначив, що оскільки у статті 116 КЗпП України йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Щодо того, чи належить допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам, що виплачується Фондом починаючи з шостого дня непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 КЗпП України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Фонд є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок (частина друга статті 1 Закону № 1105-XIV; пункт 10 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Порядок фінансування Фондом страхувальників визначений у статті 34 Закону № 1105-XIV XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до вимог якої фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Страхувальник відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхувальник, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Механізм та умови фінансування страхувальників для надання за рахунок коштів Фонду матеріального забезпечення допомоги по тимчасовій непрацездатності визначено в Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду, затвердженого постановою правління Фонду 19 липня 2018 року № 12 (Порядок № 12).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 12 у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону № 1105-XIV, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

У частині третій статті 30 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) також зазначено, що рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення (абзац другий пункту 2 Порядку № 12).

Комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства зобов`язана, зокрема: приймати рішення про призначення матеріального забезпечення; приймати рішення про відмову в призначенні матеріального забезпечення, про припинення його виплати (повністю або частково), розглядати підставу і правильність видачі та заповнення листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення (пункт 2.2 Положення № 13).

За підпунктом 3.2.1 пункту 3.1 Положення № 13 комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства приймає рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення і передає його роботодавцю для проведення виплат, здійснення розрахунків тощо. Приймає рішення про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково). Перевіряє правильність видачі та заповнення документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення.

Рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства оформлюються протоколом в день їх прийняття згідно з додатком до цього Положення (пункт 4.3 Положення № 13).

Рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення або відмову у призначенні матеріального забезпечення може бути оскарженим застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення про таке призначення або відмову, що не позбавляє права застрахованої особи звернутися з цих питань до суду (розділ V Положення № 13).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 12 фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам та окремих виплат потерпілим на виробництві здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами виконавчої дирекції Фонду або їх відділеннями є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення та окремих виплат потерпілим на виробництві за їх видами.

Страхувальник подає заяву-розрахунок до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення за своїм місцезнаходженням чи місцем проживання (пункт 5 Порядку № 12).

Заява-розрахунок надається страхувальником в паперовому вигляді особисто до робочого органу виконавчої дирекції Фонду або його відділення, або надсилається в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису (пункт 6 Порядку № 12).

Порядок підготовки та надання заяви-розрахунку врегульовано в пункті 7 Порядку № 12.

За вимогами частини третьої статті 10 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Фонд несе відповідальність згідно із законом за шкоду, заподіяну з його вини застрахованим особам внаслідок несвоєчасної або неповної виплати матеріального забезпечення, страхових виплат, ненадання або несвоєчасне надання соціальних послуг, передбачених цим Законом.

За пунктом 9 цього Порядку після надходження коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника останній зобов`язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення не пізніше, ніж у строки, визначені у частині другій статті 32 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

З моменту надходження коштів Фонду на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності на окремий рахунок роботодавця розпорядником таких коштів стає сам роботодавець, який зобов`язаний здійснити виплату застрахованій особі відповідного матеріального забезпечення в найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (частина друга статті 32 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів у відповідному органі Державного казначейства України в порядку, встановленому Державним казначейством України.

Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку.

Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок у відповідному органі Державного казначейства України, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Якщо страхові кошти перераховано до звільнення працівника і роботодавець став розпорядником таких коштів, то в розумінні частини першої статті 116 КЗпП України такі кошти належать до виплат, які мають бути сплачені працівнику в день звільнення.

Визначальною є обставина, чи є на момент звільнення працівника роботодавець розпорядником коштів, що належать до виплати звільнюваному працівнику, і хто винен у тому, що такі кошти не виплачені.

Тобто, якщо комісія вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності, роботодавець направив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то відповідальність має нести Фонд.

Якщо комісія чи роботодавець не вчинили таких дій, то відповідальність за невиплату такого відшкодування покладається на роботодавця.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 32 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку.

Обов`язок нарахувати суму матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та оформити заяву-розрахунок, необхідну для подачі до робочих органів виконавчої дирекції Фонду, покладений на роботодавця, оскільки саме підприємству застрахована особа надає листок непрацездатності для його подальшої оплати.

У ході судового розгляду справи суди встановили, що грошові кошти за листами непрацездатності були сплачені позивачу після звільнення 26.01.2023 року та 31.01.2023 року.

Позивача звільнено з посади 13 грудня 2022 року, а відповідно до листків непрацездатності він перебував на лікарняному у період з 07 грудня по 12 грудня 2022 року, тобто по день звільнення, що виключало можливість виплати роботодавцем допомоги по тимчасовій непрацездатності саме в день звільнення.

Колегія суддів зазначає, що випадків, за яких роботодавець зобов`язаний здійснювати відповідні виплати без участі Фонду законом не визначено, процедура нарахування і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також джерела її виплати чітко визначено законодавством. При цьому, відповідач у справі є органом державної влади, а відтак зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином вимога зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні з 13.12.2022 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати за час тимчасової непрацездатності з 07.12.2022 по 12.12.2022 не є законодавчо обґрунтованою.

Крім того, документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.

Колегія суддів зазначає, що так чи інакше позивач міг і повинен був знати про відсутність здійснення йому відповідних нарахувань і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, а відтак мав можливість оскаржувати дії, чи бездіяльність того чи іншого суб`єкту. Обраний на даний час спосіб захисту позивача не відповідає характеру спірних правовідносин та способам захисту прав, що передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Окрім того, суд бере до уваги, що згідно п.п 3.2 пункту 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5 допомога по тимчасовій втраті працездатності є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці.

Верховний суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.07.2018 по справі № 809/575/16 (№ К/9901/12190/18) зазначив, що віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 Кодексу законів про працю України, є протиправним, оскільки дані виплати врегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким чітко регламентована «незалежність» останніх від дати звільнення.

Таким чином, доводи апелянта про те, що відповідачем порушено порядок оплати праці при звільненні в частині не виплати йому допомоги по тимчасовій втраті працездатності за листками непрацездатності з 07.12.2022 по 12.12.2022 є безпідставними.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.07.2023 в адміністративній справі №280/1906/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 07 листопада 2023 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2023 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров