Справа № 300/4721/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" листопада 2023 р. справа № 300/4721/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
при секретарі Лудчак А.В.,
за участю: представника позивача Бобика Ю.І.,
представника відповідача Бахур Н.В.,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-піприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, підприємець ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі відповідач, міськрада), в якому просить суд:
-визнати протиправними дії Івано-Франківської міської ради щодо повторного розгляду по суті заяви підприємця ОСОБА_1 від 23 лютого 2022 року за реєстровим номером № 643103 на 36 сесії Івано-Франківської міської ради від 15 червня 2023 року ;
-стягнути з Івано-Франківської міської ради на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу;
-встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, яке буде ухвалено в рамках даної справи.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року скасовано в частині зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, зобов`язано міськраду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.02.2022 року із врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
27 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до Івано-Франківської міської ради, до якої була долучена вищевказана копія постанови суду, з проханням виконати рішення суду.
Вказане питання винесено відповідачем для розгляду на сесії міської ради. Рішенням від 15 червня 2023 року №125-36 «Про земельні питання» позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, оскільки проект суперечить Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок».
Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року провадження у справі відкрито, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому суд перейшов до загального провадження. Ухвалою від 20 вересня 2023 року закрито підготовче провадження. Розгляд справи по суті відбувався 05 жовтня, 02 та 08 листопада 2023 року.
Згідно пункту 65 зауважень Департаменту містобудування та архітектури до проекту рішення «Про земельні питання», що входять в склад первинних матеріалів до п. 73.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 року № 125-36 (лист Департаменту містобудування та архітектури від 30.05.2023 року № 46/31.1-15), згідно генерального плану міста, більша частина земельної ділянки, знаходиться в межах червоних ліній магістральної розв`язки АДРЕСА_3 , тому відведення ділянки під цільове призначення (12.08) «Для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій» суперечить нормам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Класифікатору видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок».
Рішення прийнято, у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством, більшістю голосів, з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині постанови суду із зазначенням підстави, визначеної ч. 15 ст. 123 ЗК України, - невідповідністю положенням вказаного закону та «Класифікатору». Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

23 лютого 2022 року позивач звернувся із заявою до Івано-Франківської міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років). До заяви позивач долучив всі необхідні документи.

Рішенням Івано-Франківської міської ради (25 сесія) восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 Про земельні питання, позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, оскільки на вказану земельну ділянку претендувало ТзОВ КРИЦ-ІФБУД.

Позивач оскаржив відмову до суду, і рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача, в частині, якій відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою. Зобов`язано Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування позивачу зазначеної земельної ділянки (справа № 300/3118/22).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року рішення першої інстанції у справі № 300/3118/22 скасовано в частині зобов`язання Івано-Франківської міської ради затвердити проект землеустрою та зобов`язано Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 лютого 2022 року та прийняти за наслідками її розгляду рішення по суті порушеного у заяві питання у відповідності з вимогами статті 123 Земельного кодексу України із врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині постанови.

Вказане питання було винесено відповідачем для розгляду на сесії міської ради. Пунктами 73, 73.1. рішення 36 сесії всьмого демократичного скликання Івано-Франкіської міської ради від 15 червня 2023 року №125-36 «Про земельні питання» позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, оскільки проект суперечить Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 за №280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

У відповідності до підпунктів 9, 10 пункту б частини 1 статті 33 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до пунктів а - в частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Згідно з частиною 1 та 4 вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб…

Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 5 статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що в силу приписів Закону №280/97-ВР та Земельного кодексу України відповідач наділений виключною компетенцією щодо передачі земельних ділянок територіальних громад у власність чи користування громадян та юридичних осіб, вказані питання вирішує на сесіях ради, яка скликаються не рідше ніж один раз на місяць.

Як передбачено ч. 6 ст 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно з статтею 129-1 Конституції України, судове рішення с обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом випадку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сиди є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевою самоврядування. їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Івано-Франківської міської ради з проханням виконати рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року. До заяви була долучена копія постанови суду. Заява отримана відповідачем, про що свідчить відповідна відмітка.

10 березня 2023 року відбулось засідання Івано-Франківської міської ради. Проте, постанова суду не була внесена до порядку денного сесії і не розглядалася.

Разом з тим, на вказаній сесії прийнято рішення № 53-34, яким ТОВ «Бистриця-Груп» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою саме на земельну ділянку, на оренду якої претендує позивач. Причому в додатку до рішення зазначено, що земельна ділянка сформована за зверненням ФОП ОСОБА_1 . Вказане рішення відповідача оскаржено до Івано-Франківського ОАС, справа № 300/2197/23. В рамках адміністративної справи ВААС винесено ухвалу від 14 червня 2023 року про забезпечення позову шляхом заборони Івано-Франківській міській раді погоджувати будь-які документи та заяви ТОВ «Бистриця-Груп».

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в рішенні Івано-Франківського ОАС від 03 жовтня 2022 року у справі № 300/3118/22 суд встановив, що ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом мовчазної згоди, передбаченим ч. 3 ст. 123 ЗК України, попередивши про це орган місцевого самоврядування, замовив у проектній організації ТзОВ Зеніт Експерт виготовлення проекту землеустрою. Рішенням державного кадастрового реєстратора земельній ділянці площею 0,2579 га на вул. Незалежності в м. Івано-Франківську, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій присвоєно кадастровий номер :14:001:0270. Тобто земельна ділянка сформована за ініціативою і кошти позивача.

23 лютого 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою вказаної земельної ділянки.

Окрім того, 04 травня 2022 року, ОСОБА_1 подав заяву до міськради щодо можливості укладення договору оренди земельної ділянки на підставі поданого проекту землеустрою, а також з метою прояву свого інтересу до даної земельної ділянки та надійності в якості майбутнього орендаря, здійснив трьохмісячну оплату оренди за дану земельну ділянку, відповідно до нормативно грошової оцінки земельної ділянки та розміру ставок орендної плати, встановленої органом місцевого самоврядування, в сумі 14 397 грн.

Рішенням відповідача від 10 червня 2022 року №97-25 позивачу відмовлено в затвердженні проекту землеустрою з тих підстав, що на вказану земельну ділянку претендувала інша юридична особа - ТзОВ КРИЦ-ІФБУД.

Судом у справі № 300/3118/22 констатовано, що відповідач, відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою, діяв протиправно та недобросовісно, на відміну від позивача, який звернувся до відповідача із заявою щодо затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку із земель комунальної власності, при цьому здійснив всі необхідні дії для державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру, тобто ним фактично була сформована нова земельна ділянка на яку раніше ніхто не претендував, з метою подальшого отримання її у користування (оренду).

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року по справі № 688/2908/16-ц сформувала правовий підхід щодо вирішення спорів у справах про визнання незаконними актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування про надання у власність (користування) земельних ділянок у ситуації, коли дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку надається кільком особам щодо однієї і тієї ж самої земельної ділянки, який полягає у наступному.

Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавець, запроваджуючи регулювання щодо надання землі у користування, не міг мати на меті стимулювання зловживань, посилення соціальної нерівності і спрямованість на неправовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства землі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.11.2021 по справі №461/5777/16-а.

Відповідно до абзацу 4 ч. 3 ст. 123 ЗК України, у разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність та користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Однак, Івано-Франківською міською радою вказані вимоги законодавства не виконані, що викликало притензії на спірну земельну ділянку третіх осіб, зокрема ТОВ «Бистриця-Груп».

Таким чином, Івано-Франківська міська рада, знаючи про наявність звернення позивача і постанови ВААС від 15 лютого 2023 року щодо повторного розгляду питання про затвердження проекту землеустрою на земельної ділянки розміром 0,2579, кадастровий номер :14:001:0270, проект землеустрою по якій розроблено проектною організацією за зверненням позивача, надала дозвіл на розробку проекту землеустрою на цю ж земельну ділянку третій особі.

Суд акцентує увагу, що в порушення ч. 6 ст 123 ЗК України питання повторного розгляду заяви позивача щодо затвердження проекту землеустрою відповідно до постанови Восьмого ААС від 15 лютого 2023 року було розглянуто лише 15 червня 2023 року та прийнято спірне рішення. На сесії міськради 10.03.2023 року та 07.04.2023 року це питання не вносилося навіть до порядку денного.

Відповідно до витягу з Єдиного Реєстру досудових розслідувань 03.05.2023 року Івано-Франківським районним управлінням поліції ГУ НП в Івано-Франківській області по факту умисного невиконання службовими особами міської ради рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі №300/3118/22 зареєстровано кримінальне провадження по ст.382 ч.2 Кримінального кодексу України, проводиться досудове розслідування.

Щодо процедури прийняття спірного рішення, суд зазначає, що згідно ст. 1 Регламенту Івано-Франківської міської ради, Регламент встановлює порядок діяльності, основні правила і процедури роботи Івано-Франківської міської ради (далі Рада), її органів і посадових осіб, у тому числі порядок скликання сесії Ради, підготовки і розгляду нею питань, прийняття рішень Ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії, порядок обрання секретаря Ради, порядок організації роботи постійних та тимчасових контрольних комісій Ради.

Регламент має вищу юридичну силу щодо усіх інших рішень Ради з цих питань.

Згідно ч.3 ст. 2 Регламенту Рада у межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення Ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу Ради…

Частиною 1 ст.14 Регламенту визначено, що проєкт порядку денного сесії Ради формується міським головою в порядку, передбаченому Регламентом, і повідомляється депутатам не пізніше, як за 7 днів до відкриття чергової сесії Ради. Секретар Ради організовує інформування депутатів про проєкт порядку денного. Секретар Ради не пізніше, як за 7 днів до початку сесії, забезпечує передачу депутатам Ради проєктів рішень Ради із супровідними документами, додатками та всіма матеріалами, що надійшли, у друкованій формі та надсилання в електронній формі на вказані депутатами Ради електронні поштові скриньки (ч.1 ст.31 Регламенту).

Вказані положення Регламенту свідчать про обгрунтованість доводів представника відповідача про завчасне ознайомлення депутатів з проектом рішення та додатками до нього, яке вносилося до порядку денного на сесії міськради.

Разом з тим, згідно ст.18 Регламенту головуючий на пленарному засіданні Ради, серед іншого, неупереджено веде пленарні засідання, виносить на обговорення питання порядку денного сесії Ради, інформує про матеріали, що надійшли для розгляду на пленарному засіданні Ради; організовує розгляд проєктів рішень.

Порядок голосування визначений ст.25 Регламенту. Так, головуючий зобов`язаний поставити на голосування заслуханий депутатами проєкт рішення. Проєкт рішення може ставитись на голосування лише один раз. Розгляд одного питання порядку денного сесії без прийняття рішення Ради щодо нього не може перериватися розглядом інших питань порядку денного. Після закінчення голосування головуючий на засіданні зобов`язаний оголосити його повні результати. Проєкт рішення, який не був підтриманий, вважається відхиленим. Повторний розгляд даного проєкту рішення можливий не раніше, ніж на наступній сесії Ради (ч.ч.2, 7, 8 Регламенту).

Отже, головуючий виносить на обговорення питання порядку денного, інформує про матеріали, що надійшли для розгляду, проект рішення ставиться на голосування лише один раз і не може перериватися розглядом інших питань порядку денного.

В ході судового засідання, підчас розгляду справи по суті судом досліджено відіозапис 36 сесії міськради від 15 червня 2023 року, на якій прийнято спірне рішення.

При перегляді відіозапису встановлено, що на голосування ставилося питання №34 пункту 77 додатку 5 «Про виділення земельної ділянки», за результатами якого рішення не було прийнято. Після цього відбулося повторне голосування «Про відмову підприємцю ОСОБА_1 у виділенні земельної ділянки», яке також не було прийнято. Суд акцентує увагу на формулюванні питання, по якому проходило голосування: голосували не за затвердження проекту землеустрою для передачі земельної ділянки в платне користування (оренду) позивачу, а фактично за відмову в виділенні земельної ділянки, тобто передачу її у власність.

При цьому було грубо порушено ст.18 Регламенту щодо правильності інформування про матеріали, які надійшли для розгляду, а також ст.25 Регламенту, оскільки проект рішення двічі ставився на голосування.

Вказані порушення Земельного кодексу України та Регламенту Івано-Франківської міської ради свідчать про протиправні дії відповідача при розгляді заяви підприємця ОСОБА_1 від 23 лютого 2022 року № 643103 на 36 сесії Івано-Франківської міської ради від 15 червня 2023 року.

Що стосується законності самого рішення, суд зазанчає таке.

Частиною 15 ст. 123 ЗК України визначено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Згідно ч. 10 ст. 186 ЗК України, висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення).

Отже, підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою Земельний кодекс України визначає невідповідність положень документації із землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Також Земельний кодекс України встановлює обов`язок відповідного органу місцевого самоврядування у рішенні про відмову у затвердженні проекту землеустрою вказувати вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

В порушення вимог ст. 186 ЗК України, оскаржуване рішення Івано-Франківської міської ради не містить вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою з описом змісту недоліків та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а обмежене ліше посиланням на лист ДМА міської ради № 46/31.1-15, довідку МБК №33698 та загальною констотацією щодо невідповідності Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Класифікатору». Незрозуміле також посилання на ст.134 ЗК України, яка регулює обов`язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або передачі їх у користування на конкурентних засадах (на земельних торгах).

Так, в листі Департаменту містобудування та архітектури від 30 травня 2023 року №46/31.1-15, який було покладено в основу спірного рішення, вказані зауваження: згідно генерального плану міста більша частина земельної ділянки знаходиться в межах червоних ліній магістральної розв`язки вул. Незалежності-Івасюка-Микитинецька, тому відведення ділянки під цільове (12.08) «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій» суперечить Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок», затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи інформацію, викладену в Довідці, суд зазначає, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 16.08.2019 року № 205-28 «Про затвердження містобудівної документації «План червоних ліній магістральних вулиць міста Івано-Франківська» затверджено містобудівну документацію «План червоних ліній міста Івано-Франківська», згідно якого земельні ділянка з кадастровим номером :14:001:0270 під червоні лінії не підпадає.

Суд погоджується з позицією позивача, що у Івано-Франківської міської ради ще не настали підстави посилатись на порушення містобудівної документації чи на можливість/неможливість позивачем забудови земельної ділянки чи обмеження в забудові через червоні лінії, адже таких прав відповідача не порушено. Відповідач не вправі посилатись на норми закону чи на підставу відмови у проекті землеустрою через можливість/ймовірність у майбутньому порушення певних заборон чи обмежень щодо будівництва капітальних споруд. Усі вимоги до використання земельної ділянки чи обмеження у її використанні відносяться до іншіх правовідносин, які будуть базуватись на договорі оренди та регулюватись іншим законодавством, а в разі порушення будь-яких умов чи обмежень міська рада буде мати можливість повернення земельної ділянки у зв`язку з її нецільовим використанням.

Крім того, як зазначалося вище, рішенням Івано-Франківської міської ради від 10.06.2022 року підприємцю ОСОБА_3 було відмовлено у затвердженні того самого проекту землеустрою проте з підстав: «на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-1ФБУД». Отже, з позиції відповідача вбачається, що станом на 2022 рік причин відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо перебування земельної ділянки в межах червоних ліній магістральної розв`язки вул. Незалежності-Івасюка-Микитинецька не було, що свідчить про вибірковий підхід відповідачем при прийнятті рішення.

В спірному рішенні відповідач також посилається на Довідку з містобудівного кадастру № 33698 від 22.12.2021 року.

Так, в Довідці, з посиланням на Земельний кодекс України та Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначені заборони передавати у приватну власність земельні ділянки, які знаходяться в межах зон вулиць, проїздів, майданів. Спірна земельна ділянка розташована в межах зони вулиць, доріг та майданів в червоних лініях, що унеможливлює будівництво капітальних споруд.

Однак, в даному випадку мова не йде про передачу земельної ділянки в приватну власність для будівництва капітальних споруд, а стосується лише передачи в платне користування (оренду). Суд зауважує, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить заборону щодо предмету даних правовідносин.

Суд також наголошує, що в спірному рішенні не визначено в чому полягає невідповідність проекту землеустрою «Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок».

Варто також зазначити, що компетенція земельних питань відноситься до Департаменту комунальних ресурсів та сільського господарства Івано-Франківської міської ради, у складі якого є управління земельних відносин. До повноважень управління, серед іншого, входить організація проведення робіт, пов`язаних із здійсненням землеустрою; забезпечення підготовки проектів рішень виконавчого комітету та міської ради з земельних питань, здійснення узагальнення, аналіз та подання інформації про стан дотримання земельного законодавства, організаційне забезпечення для вирішення міською радою та її виконавчим комітетом земельних спорів.

Проте, відповідач для виготовлення проекту спірного рішення не залучив «профільний» підрозділ, а скористався висновками департаменту, який безпосередньо не займається земельними питаннями.

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що при прийнятті спірного рішення відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений ч. 15 ст. 123 ЗК України, що свідчить про прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправного рішення стосовно відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд також бере до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17, згідно якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

Так, умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою відповідної земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу затвердити проект землеустрою земельної ділянки або відмовити в такому затвердженні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене та враховуючи досліджені обставини справи, суд дійшов висновку, що єдиним ефективним засобом правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який повністю виключить для Івано-Франківської міської ради можливість невиконання чи неналежного виконання рішення суду, буде визнання спірного рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 .

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оцінивши надані сторонами у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та надавши відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника в світлі висновку, викладеного в пункті 25 Рішення Європейського Суду з прав людини Проніна проти України (заява №63566/00, Страсбург 18 липня 2006 року), суд приходить до висновку про можливість винесення законного і об`єктивного рішення у справі з урахуванням всіх обставин, наведених вище.

Разом з позовом позивач заявив клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, згідно з нормами процесуального законодавства встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є диспозитивним правом, а не обов`язком суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних побоювань невиконання суб`єктом владних повноважень прийнятого судом рішення в майбутньому.

Згідно ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В клопотанні про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення позивач не навів аргументованих доводів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення заявленого клопотання та встановлення судового контролю за виконання даного рішення.

Судом задоволено заяву представника позивача в судовому засіданні щодо подання доказів судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що відповідає положенням ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Івано-Франківської міської ради щодо повторного розгляду по суті заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 23.02.2022 № 643103 на 36 сесії Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023.

Визнати протиправними та скасувати пункти 73, 73.1. рішення Івано-Франківської міської ради від 15.06.2023 № 125-36 "Про земельні питання", якими ФОП ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування (оренду) земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої у АДРЕСА_2 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років).

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої у АДРЕСА_2 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.02.2023 № 643103.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.

Рішення складене в повному обсязі 15 листопада 2023 р.