Справа № 620/8662/23
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року Чернігів Справа № 620/8662/23

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Поліщук Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у нього матері дружини із встановленою II групою інвалідністю;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у нього матері дружини із встановленою II групою інвалідністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мати дружини позивача є особою з інвалідністю 2 групи, що є підставою для звільнення його з військової служби, однак, відповідач протиправно відмовив йому у цьому. Вважає, що підстава звільнення з військової служби, передбачена підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не передбачає: яка саме у особи має бути група інвалідності; залежність від факту потреби такої особи у постійному догляді.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки критерії встановлення інвалідності у взаємозв`язку з визначеними підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої 26 Закону № 2232-ХІІ підставами звільнення з військової служби під час воєнного стану (через сімейні обставини) свідчать про необхідність здійснення військовослужбовцем догляду за непрацездатною особою або особою із захворюванням, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи. З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично не здійснює постійного догляду за особою з інвалідністю 2 групи, а сама особа з інвалідністю має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати.

Ухвалою суду від 03.07.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 № 69/2022 був призваний на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України та взятий на облік з 26.02.2022 Чернігівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, що підтверджується копією Військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 18-21).

Відповідно до копії Витягу з наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 24.05.2022 № 145 позивача зараховано до складу вказаної Військової частини з 24.05.2022 на посаду водія-радіотелефоніста (а.с. 22).

24.02.2023 між позивачем та ОСОБА_2 украдено шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва від 24.02.2023 серії НОМЕР_3 (а.с. 13).

Відповідно до копій паспорта громадянина України від 23.02.2010 серії НОМЕР_4 , Свідоцтва про народження від 10.01.1994 НОМЕР_5 , Довідки МСЕК від 09.12.2020, Витягу з реєстру територіальної громади про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.05.2023 № 949 ОСОБА_2 має матір ОСОБА_3 , що має статус особи з інвалідністю 2 групи.

01.06.2023 у В/ч НОМЕР_1 був зареєстрований рапорт позивача від 23.05.2023, в якому він просив командира 4СТРР 2СТРБ клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В свою чергу, командир 4СТРР 2СТРБ подав рапорт до командира 2 СТРБ, а той командиру В/ч НОМЕР_1 .

Розглянувши клопотання позивача про звільнення з військової служби, командир В/ч НОМЕР_1 відмовив йому у вказаному (а.с. 33).

Вважаючи відмову відповідача протиправною у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно зі статтею 65 Основного Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

В частині першій статті 2 Закону № 2232 передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232).

Одним із видів військової служби згідно з частиною шостою статті 2 Закону № 2232 є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на момент розгляду даної справи (Указом Президента України від 26.07.2023 № 451/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб).

Крім того, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Президентом України видано Указ «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2023 № 69/2022, відповідно до пункту 1 якого постановлено оголосити та провести мобілізацію.

Як встановлено судом, позивач був призваний на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України та взятий на військовий облік з 26.02.2022, а з 24.05.2022 його було зараховано до складу Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до частини сьомої статті 23 Закону № 2232 для громадян України, які призвані на військову службу, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема: для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Водночас, питання звільнення з військової служби врегульовано статтею 26 Закону № 2232. Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої вказаної статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

При цьому, згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення).

Відповідно до пункту 7 Положення військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина третя статті 24 Закону № 2232).

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 5 Додатку 19 «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, при поданні до звільнення з військової служби за підставами через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин.

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік (пункт 242 Положення).

Частиною першою статті 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України (частина третя статті 27 СК України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Аналіз положень постанови Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 03.12.2009 № 1317 та Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією», затвердженого наказом Міністерства охорони України від 30.07.2012 № 577 дають підстави для висновку, вказаний документ підтверджує наявність у особи відповідної групи інвалідності.

Судом встановлено, що 01.06.2023 у В/ч НОМЕР_1 був зареєстрований рапорт позивача від 23.05.2023, в якому він просив про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Дослідивши в сукупності зміст вказаних документів, суд констатує про наявність у позивча права звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд звертає увагу, що за загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Однак, досліджуючи зміст рапорту від 23.05.2023, поданого позивачем про звільнення його з військової служби, не вбачається можливості встановити, які документи ним були додані до вказаного рапорту в підтвердження наявності у нього підстав, передбачених пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Натомість у відзиві на позовну заяву відповідач вказує щодо рапорту долучено наступні документи: Довідку № 15003 від 17.08.2020 про реєстрацію місця проживання особи; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 від 24.02.2023; витяг з реєстру територіальної громади про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.05.2023 №949, станом на 04.05.2023 за адресою: АДРЕСА_1 . Із форми, якою позивачу В/ч НОМЕР_1 оформлено відмову у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби (а.с.33), неможливо встановити підстави та причини такої відмови.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Також, суд зважає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на те, що рішення про відмову позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідачем прийнято необґрунтовано та не вмотивовано, тобто без наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути його рапорт від 23.05.2023 про звільнення з військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вказане, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 23.05.2023 про звільнення його з військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, суд зазначає наступне.

Частина друга статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Тому, визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні Ордер про надання правничої (правової) допомоги Стрільцю С.А. від 20.06.2022 серії СВ № 1051774, виданий Адвокатським об`єднанням «Рябінін, Переверзєв та партнери», копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність від 16.03.2018 серії ЧН № 000288 (а.с. 9, 10).

Однак, в матеріалах справи відсутні договір про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), платіжний документ про суму сплачену позивачем на користь Бюро за надану правову допомогу, що виключає можливість суду дослідити, встановити та надати належну оцінку обґрунтованості, пропорційності, взаємопов`язаності з даною справою та розумності визначеної позивачем суми відшкодування йому витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 10000,00 грн у співставленні з умовами договору на підставі якого така допомога була надана, витраченим адвокатом часу, вартістю та переліком наданих ним послуг, і чи дійсно такі послуги надавались на платній основі.

Заява позивача про неможливість подання доказів до закінчення розгляду справи та про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду позивачем до суду не подавалась.

Таким чином, суд констатує про недоведеність ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну (правничу) допомогу та про відсутність підстав для стягнення з відповідача таких витрат на користь позивача.

Платіжним документом від 20.06.2023 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн (а.с. 8).

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Керуючись статтями 5, 9, 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 23.05.2023 про звільнення його з військової служби, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_7 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_8 .

Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2023 року.

Суддя Л.О. Поліщук