Справа № 200/4920/23
Суддя: Мозговая Н.А.
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року Справа№200/4920/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мозгової Н.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07.09.2023 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3), надісланий через підсистему ЄСІТС Електронний суд 07.09.2023 року, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу з 01.08.2023 року;

- зобов`язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з 01.08.2023 року зі сплатою заборгованості по ній;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати щомісячних страхових виплат позивачу з 01.11.2022 року;

- зобов`язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату щомісячних страхових виплат з 01.11.2022 року та виплатити заборгованість з 01.11.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, на даний час має статус внутрішньо переміщеної особи, та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області. З 01.08.2023 року відповідач безпідставно припинив виплату пенсії.

Позивачу з 01.11.2022 року припинено регресні виплати без будь - яких пояснень. Позивач є особою, яка отримує страхові виплати та внутрішньо переміщеною особою, місце проживання якого було зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач щомісячних страхових виплат. Виплату щомісячних страхових виплат припинено з 01.11.2022 року. Відповідач зупинив виплату щомісячних страхових виплат безпідставно, що є неправомірним відповідно до діючого законодавства України.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушує його конституційні права.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено провести суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 28.09.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Представник відповідача через підсистему ЄСІТС Електронний суд надіслав відзив на адміністративний позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Щодо нарахування та виплати пенсії зазначено наступне. З 01.08.2023 виплата пенсії ОСОБА_1 припинена на підставі листа Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради Донецької області від 24.07.2023 №01-20-3196-05 у зв`язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи згідно з п.5 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII. Станом на 19.09.2023 заява про поновлення пенсії від ОСОБА_1 відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №566/11846 до Головного управління не надходила.

Щодо нарахування та виплати щомісячних страхових виплат зазначено наступне. ОСОБА_1 перебував на постійному обліку в відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Торезі Донецької області.

З червня 2014 року м. Торез (м.Чистякове) знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07.11.2014№1085-р (із змінами).

За даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 01.03.2021 по 01.11.2022 у Костянтинівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

У листопаді 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.07.2021 №200/6087/21, яке набрало законної сили 13.10.2021, ОСОБА_1 постановою Костянтинівського міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 09.11.2021 №14026/321493/1066/15 були нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2021 року.

З 01 листопада 2022 року Костянтинівським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахування щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 було припинено (затримано) у зв`язку з відсутністю інформації про місце мешкання потерпілого ОСОБА_1 .

У зв`язку з тим, що телефонний зв`язок з позивачем відсутній та триває широкомасштабна збройна агресія Російської Федерації проти України, яка призвела до гибелі значної кількості людей у Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькі області були відсутні можливості ідентифікувати позивача та дізнатися жив ОСОБА_1 чи ні.

Надалі, ОСОБА_1 до будь-якого відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався, необхідні документи не надав, тому постановою Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на підставі пункту 6 частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (у редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VІІІ; із змінами) припинено (затримано) щомісячні страхові виплати позивачу з 01.11.2022.

Враховуючи, що суддя у період з 04.10.2023 року по 15.11.2023 року включно перебувала у відпусті справу розглянуто у розумний строк після виникнення можливості для цього.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) є суб`єктом владних повноважень основним завданням якого, згідно вимог чинного законодавства

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідачем у відзиві зазначено, що виплата пенсії ОСОБА_1 проведена по 31.07.2023. З 01.08.2023 виплата пенсії ОСОБА_1 припинена на підставі листа Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради Донецької області від 24.07.2023 №01-20-3196-05 у зв`язку зі скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи згідно з п.5 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII.

Відповідно до розрахунку нарахованої та фактично виплаченого пенсії ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 по 30.09.2022 за серпень 2023 року нараховано пенсію 9635,31 грн., за вересень 2023 року пенсія не нараховувалась.

01.01.2023 набув чинності Закон України від 03.09.1999 №1105-XIV Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі Закон № 1105-XIV), викладений в новій редакції.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України. В свою чергу Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовано шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023.

Відповідач зазначає, що у листопаді 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.07.2021 №200/6087/21, яке набрало законної сили 13.10.2021, ОСОБА_1 постановою Костянтинівського міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 09.11.2021 №14026/321493/1066/15 були нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2021 року.

З 01 листопада 2022 року Костянтинівським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахування щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 було припинено (затримано) у зв`язку з відсутністю інформації про місце мешкання потерпілого ОСОБА_1 .

Листом УСЗН Костянтинівської міської ради від 24.07.2023 №01-20-3196-05 відповідачу направлено реєстр довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 24.07.2023, які були скасовані, згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», серед яких є ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Щодо нарахування та виплати пенсії.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Умови і підстави припинення пенсійних виплат визначені частиною 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, положеннями якої передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону № 1058.

Відповідачем не надано суду доказів того, що територіальними органами Пенсійного фонду було прийняте рішення стосовно припинення нарахування і виплати позивачу пенсії, відсутність цього рішення також підтверджується відповідачем у відзиві на позов.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази прийняття рішення щодо припинення нарахування і виплати позивачу пенсії у судовому порядку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що рішення про припинення виплати пенсії відповідно до статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідачем не приймалось.

Як встановлено судом, виплата пенсії позивачу припинена відповідно до ст. 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 року № 1706, на підставі обміну інформацією з органами соціального захисту населення. Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з 01.02.2023 року пенсійний орган безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення вимог статті 49 Закону № 1058, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Пункт 5 частини 1 статті 49 Закону № 1058-VI, з огляду на приписи Закону № 1706-VII, не може бути застосований, оскільки цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

Більш того, згідно ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Преамбулою Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VIIПро забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб передбачено, що цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до пункту1 частина 1 статті 10 Закону від 20.10.2014 року № 1706-VII встановлено, що Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Проте положення Закону від 20.10.2014 року № 1706-VII не визначають правила, умови, норми і порядок пенсійного забезпечення або організацію та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення та не надає Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

Змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Прийняття законодавцем вказаного Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині 1 статті 49 Закону № 1058-IV.

Скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та/або невиконання внутрішньо переміщеною особою обов`язків, передбачених частиною 2 статті 9 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, не є підставою за наведеними Законами для припинення (призупинення) виплати пенсії.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги статті 49 Закону № 1058-IV.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Доводи відповідача, що припинення виплати позивачу пенсії відповідає Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та постановам Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016, № 136 від 18.02.2016 є безпідставним, оскільки цими нормативно-правовими актами питання припинення виплати пенсії не регулюється.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11.05.2022 у справі № 425/854/17.

Суд зазначає, що у цій справі сам факт існування у позивача права на отримання пенсії не є спірним між сторонами. Суть права позивача є достатньо чіткою і передбачено діючим законодавством. Суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.

Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що буд-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки на умовах передбачених законом і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Відповідачем не надано жодних доказів правомірності припинення виплати пенсії позивачу, а тому суд вважає таке втручання не виправданим з урахуванням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конституційне право позивача на отримання пенсії не може бути обмежено з огляду на приписи Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Не виплата пенсії, яка гарантована Конституцією України є прямим порушенням статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.

Однак суд зазначає, що Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб не визначає жодної спеціальної підстави для припинення виплати особі будь-якого виду соціальної виплати, у тому числі і пенсії, як і не наділяє органи пенсійного фонду України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення виплати пенсії, як це прямо встановлено частиною 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи не може впливати на реалізацію права на пенсійне забезпечення.

Крім того, виключний перелік підстав для припинення виплати пенсій наведено у статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, наявність яких у справі що розглядається встановлено не було.

Попри це, відповідачем припинено виплату пенсії позивачу з підстав, не передбачених статтею 49 закону № 1058.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.03.2020 року по справі № 227/2158/17, від 23.06.2020 року по справі № 227/4106/17, від 03.09.2020 року по справі № 360/4335/18.

Матеріалами справи підтверджено припинення виплати пенсії позивачу з 01.08.2023 року та припинено нарахування пенсії з 01.09.2023 року.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.08.2023 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити ОСОБА_1 нарахування пенсії з 01.09.2023 року зі сплатою заборгованості по ній.

Щодо нарахування та виплати щомісячних страхових виплат.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон N 1706-VII).

Статтею першою Закону №1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього ж Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону N 1706-VII).

Водночас, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

З огляду на матеріали справи, позивач здобув право на отримання страхових виплат.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, унормовано Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( в редакції чинній на момент спірних правовідносин).

Згідно зі ст. 46 вказаного Закону страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про те, що невиплата належних позивачу страхових виплат з 01.11.2022 року є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.

Згідно ч. 4 ст. 47 Закону № 1105 виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Зазначена норма передбачає випадки, коли виплати призначені, але не одержані потерпілим. Тоді як у цій справі встановлено, що страхові виплати не були призначені саме відповідачем.

Відповідно до п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.

Закон, який би передбачав можливість нездійснення виплати особі заборгованості зі страхових виплат, на які особа мала право за законом, з підстав неприйняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати такої заборгованості - не приймався.

Підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач як підставу невиплати страхових виплат, не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про визнання бездіяльність щодо не нарахування та не виплати страхових виплат за спірний період та зобов`язання нарахування та виплатити страхові виплати підлягають задоволенню.

Враховуючи, що відповідачем підтверджено припинення позивачу виплати щомісячних страхових виплат з 01.11.2022 року, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача поновити позивачу нарахування та виплату щомісячних страхових виплат та виплатити заборгованість з 01.11.2022 року.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково шляхом:

- визнання протиправними дій відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу з 01.08.2023 року;

- зобов`язання відповідача поновити позивачу нарахування пенсії з 01.09.2023 року та виплату пенсії з 01.08.2023 року зі сплатою заборгованості по ній;

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати щомісячних страхових виплат позивачу з 01.11.2022 року;

- зобов`язання відповідача поновити позивачу нарахування та виплату щомісячних страхових виплат з 01.11.2022 року та виплатити заборгованість з 01.11.2022 року.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1717,76 грн.

З урахуванням викладеного, судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимогу у розмірі 1288,32 грн. (75%) підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.08.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нарахування пенсії з 01.09.2023 року та виплату пенсії з 01.08.2023 року зі сплатою заборгованості по ній.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нарахування та виплату щомісячних страхових виплат та виплатити заборгованість з 01.11.2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1288 (одна тисяча вісімдесят вісім) грн. 32 коп.

Повний текст судового рішення складено та підписано 16.11.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.А. Мозговая