Справа № 460/9610/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/9610/23 пров. № А/857/13094/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Гресько О.Р. за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відділ Укртрансбезпеки, Відділ, відповідач), в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №347894, №347895 від 04.04.2023.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відділ Укртрансбезпеки подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, під час здійснення Укртрансбезпекою своїх повноважень, позивачка не надала документи, які б підтверджували, що автомобільний транспорт використовує інший автомобільний перевізник.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) 05.05.2008 (реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) - НОМЕР_1 ). Вид діяльності за КВЕД (основний) : 52.62 Роздрібна торгівля з лотків та на ринках. З 02.11.2009 така діяльність припинена на підставі власного рішення.

23.02.2023 об 11 год 36 хв посадовими особами відділу Укртрансбезпеки, відповідно до направлення на перевірку №013480 від 17.02.2023 на 132 км а/д М-19 МПП Доманове-Ковель-Тереблече було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є позивачка, під керуванням водія ОСОБА_2 .

Також, 27.02.2023 о 12 год 45 хв посадовими особами Відділу, відповідно до направлення на перевірку №013481 від 24.02.2023 на 90км а/д Н-17 Львів-Луцьк було здійснено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є позивачка, під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами проведених перевірок 23.02.2023 та 27.02.2023 складено акти проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №333927, №333861, відповідно до яких при перевірці виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена ст.60 Закону України Про автомобільний транспорт №2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон №2344), зокрема, здійснення перевезення пасажирів за відсутності визначених ст.48 цього Закону документів, а саме : товарно-транспортної накладної.

Водій транспортного засобу з вказаними актами перевірки ознайомився. У акті від 23.02.2023 пояснення водія про причини порушень зазначено згідний.

04.04.2023 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відділом Укртрансбезпеки були винесені постанови №347894, №347895, якими до позивачки застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн за порушення ст.48 Закону №2344, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.

Вважаючи протиправними оспорювані постанови, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка у межах спірних правовідносин не є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону №2344 та не може нести відповідальність, передбачену абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 було затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №103), пунктом п`ятим якого передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Відповідно до ч.14 ст.6 Закону №2344, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначає Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок №1567).

Відповідно до п.4 Порядку №1567, державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Пунктом 13 Порядку №1567 передбачено, що графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується наказом Укртрансінспекції або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Згідно п.14 Порядку №1567, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

За змістом п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених ст.ст.39, 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (абзац 2).

Пунктом 21 Порядку №1567 передбачено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

Пунктом 22 Порядку №1567 визначено, що у разі відмови уповноваженої особи суб`єкта господарювання або водія від підписання акту перевірки суб`єкта господарювання або акту перевірки транспортного засобу посадові особи, що провели перевірку, роблять про це запис.

Відповідно до ч.1, 2 ст.48 Закону №2344, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є : для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Системний аналіз положень ст.48 Закону №2344 дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Згідно абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.ст.39, 48 цього Закону, у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів не заперечує, що відповідний суб`єкт зобов`язаний надавати під час перевірки транспортного засобу товарно-транспортну накладну.

Разом з тим, визначальним на думку колегії суддів є те, що зі змісту оспорюваних постанов неможливо встановити, за яке саме порушення притягнуто позивачку до відповідальності.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що в оспорюваних постановах не зазначено за відсутності яких саме документів складено постанови.

При цьому, в оспорюваних постановах наявні лише посилання на ст.ст.39, 48 Закону №2344, які не конкретизують, що саме порушено та не дають можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування до позивачки адміністративно-господарських санкцій.

Щодо доводів позивачки про те, що вона не являється перевізником, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону №2344, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Зі змісту вказаної норми слідує, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами.

Отже, нормами ст.60 Закону №2344 чітко визначено наявність спеціального суб`єкта відповідальності - автомобільного перевізника.

Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 були затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила №363).

Згідно з визначеннями, наведеними у главі 1 Правил №363, перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

У матеріалах справи наявний договір про безоплатне користування транспортним засобом, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 03.04.2020, з якого видно, що позивачка передала транспортний засіб ОСОБА_3 в безоплатне користування строком на 5 років, який був предметом перевірки, на підставі якої винесено оспорювані постанови.

Тобто, зазначений в акті перевірки транспортний засіб, власником якого є позивачка, перебував у користуванні ОСОБА_3 .

Крім того, водій ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажу 23.02.2023 та 27.02.2023, згідно наказу ФОП ОСОБА_3 №1 від 02.01.2023 Про прийняття на роботу, прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу з 02.01.2023.

У постанові від 22.02.2023 по справі №240/22448/20 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку відповідачем протиправно визнано позивачку суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваних постанов та наявності підстав для їх скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року по справі №460/9610/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук