Справа № 160/21014/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 рокуСправа №160/21014/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023р. (згідно штемпеля поштового звязку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 08.09.2023р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі абз.3 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;

- зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі абз.3 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наразі він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 26.07.2023р. подав рапорт про звільнення безпосередньому командуванню на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме: необхідністю здійснення постійного догляду за дідусем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зазначає, що за договором №658 позивач має обов`язок доглядати за своїм дідусем, він є єдиним, хто може здійснювати такий догляд про що свідчить наведений договір, довідка про склад сім`ї №0382 від 09.06.2023р. (його батько працює водієм автотранспорних засобів на умовах повного робочого дня), проте, вказані документи та рапорт позивача були йому повернуті без реалізації із зазначенням таких відомостей, а саме: «немає правових підстав для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 ». За викладених обставин позивач вважає, що посадовими особами відповідача було допущено бездіяльність щодо не розгляду його рапорту у встановленому законодавством порядку згідно до вимог п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі Положення №1153), ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ та йому не було надано письмову відповідь з обґрунтуванням відмови внаслідок чого порушені його права та інтереси (а.с.30-35).

Ухвалою суду від 18.09.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р. та прийняття рішення (копію цього рішення надати суду), виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.53).

Зазначена ухвала суду разом з копією уточненого позову та доданими до нього документами була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та отримана відповідачем 28.09.2023р., що підтверджується поштовим повідомленням, наявним у справі (а.с.56).

На виконання вищенаведених вимог ухвали суду, 01.11.2023р. засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 26.07.2023р. від позивача надійшов рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ з посиланням на наявність потреби у здійсненні догляду за дідусем на підставі ЛКК. Даний рапорт був розглянутий встановленим порядком, а саме: помічником командира полку з правової роботи (начальником юридичної служби) в рапорті зазначено: «Немає правових підстав для звільнення в/с (військовослужбовця) ОСОБА_3 ». Позитивної резолюції на рапорт надано не було з причин не доведеності наявності підстав, оскільки у переліку підстав та поважних причин, визначених пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ така підстава відсутня. Окрім того, відповідач вказує і на те, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо не розгляду рапорту від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі абз.3 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26Законуу №2232-ХІІ, оскільки результат такого розгляду відповідачем повідомлено позивачеві, доказом цього факту є наявність наданої позивачем копії рапорту з резолюціями відповідних посадових осіб військової частини, а отже, на думку відповідача, предмет адміністративного спору відсутній, оскільки рапорт позивача був розглянутий, тому вважати протиправною бездіяльність відповідача не має підстав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити у повному обсязі (а.с.61-62).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 17.11.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , проходить військову службу за мобілізацією з 15.03.2023р. у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого стрільця 1 відділення 2 патрульного взводу 3 патрульної роти патрульного батальйону (ВОС 100868П), у званні старшого солдата, є учасником бойових дій, що підтверджується копією паспорту, копією посвідчення № НОМЕР_2 від 16.08.2017р., відомостями, які містяться у копії військового квитка позивача серії НОМЕР_3 від 29.11.2016р. та у копії витягу з наказу від 21.03.2023р. №88, наявними у справі (а.с.8-13,64).

Так, у порядку підпорядкування, 26.07.2023р. позивач звернувся до свого безпосереднього начальника з рапортом про звільнення з лав Національної Гвардії України у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини : у зв`язку із наявністю потреби здійснення догляду за дідусем на підставі ЛЛК. До даного рапорту було додано: копія довідки ЛЛК; свідоцтво про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; копія паспорту та РНКОПП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; договір №658; довідка про склад сім`ї; довідка про підтвердження місця роботи ОСОБА_4 , а також у вказаному рапорті позивач просив повідомити його по суті рапорту про розгляд порушеного питання в порядку, встановленому законодавством; у разі відмови у задоволенні рапорту з наведенням відповідних причин з посиланням на норми законодавства, що підтверджується змістом копії наведеного рапорту, наявного у справі (а.с.22).

В порядку підпорядкування, вказаний рапорт позивач подав своєму безпосередньому керівнику т.в.о. командира 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону сержанту ОСОБА_5 , а той, в свою чергу, подав рапорт до т.в.о. командира 1 стрілецького батальйону майору ОСОБА_6 , а останній, подав його на розгляд т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_7 , що підтверджується копією наведених рапортів від 26.07.2023р., наявних у справі (а.с.22-23, 50-51).

В той же час, зі змісту рапорту Елмана Фірудінова від 26.07.2023р., яким було передано рапорт позивача для розгляду, видно, що у ньому міститься відмітка, здійснена кульковою ручкою а саме: «Немає правових підстав для звільнення в/с Н.Руда», поставлено підпис, при цьому, прізвище, посада, особи, яка зробила такий напис не зазначені, дата відсутня (а.с.23).

Доказів розгляду вказаного рапорту саме т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_8 із зазначенням причин відмови та з посиланнями на норми законодавства, відповідачем суду не надано.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військових обов`язок та військову службу» (через необхідність постійного догляду за дідусем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за висновком ЛКК) протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ ( далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2,3 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині 4 цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

У відповідності до абзацу 8 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

А згідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008).

Пунктами 6 та 7 згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, зокрема, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшин) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

А порядок звільнення, регламентований п.233 Положення №1153/2008, за яким зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин - абз.3 п.241 Положення №1153/2008.

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

У відповідності до вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ( далі Статуту) передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 наведеного Статуту, встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

А п.п.3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124 встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

Так, судом із наявних в матеріалах справи копій документів було встановлено, що з 15.03.2023р. та на момент розгляду даної справи, позивач проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується змістом копії витягу з наказу від 21.03.2023р. №88 (а.с.64).

26.07.2023р., позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ через сімейні обставини або інші поважні причини (у зв`язку із необхідністю постійного догляду за дідусем на підставі висновку ЛЛК) своєму безпосередньому начальнику сержанту ОСОБА_9 , а останній, передав його на розгляд майору ОСОБА_10 , який, в свою чергу, передав його для розгляду т.в.о командира Військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_11 у порядку підпорядкування, що підтверджується змістом копії рапортів позивача та наведених посадових осіб відповідача (а.с. 22-23,50-51).

Отже, із наведених обставин вбачається, що позивач дотримався процедури подання рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ від 26.07.2023р., що відповідає вимогам ст.ст.14,31 наведеного вище Статуту.

Разом із тим, за вказаним рапортом позивача про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ від 26.07.2023р. будь-якого рішення (наказу про звільнення зі служби; рішення про відмову у звільненні з військової служби чи письмової відповіді по суті рапорту) т.в.о командира Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_8 не приймалося, таких доказів на вимогу суду відповідачем не надано.

Факт не розгляду вказаного рапорту позивача та не прийняття за ним відповідного вмотивованого рішення саме т.в.о командира Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_8 підтверджується і змістом письмового відзиву на позов, у якому представником відповідача зазначено, що рапорт позивача від 26.07.2023р. був розглянутий фактично помічником командира полку з правової роботи (начальником юридичної служби) та у рапорті зазначено: «Немає правових підстав для звільнення в/с Н.Руда» (а.с.61-62).

Разом з тим, жодних належних доказів на підтвердження того, що саме помічник командира полку з правової роботи (начальник юридичної служби), який фактично вчинив вищенаведений напис (резолюцію) на рапорті позивача від 26.07.2023р., був безпосереднім начальником позивача та мав повноваження щодо прийняття таких рішень стосовно рапорту позивача про звільнення його з військової служби від 26.07.2023р. відповідачем суду не надано.

Тобто, із наведених обставин, можна дійти висновку, що рапорт позивача від 26.07.2023р. т.в.о командира ВЧ НОМЕР_4 .Куцим взагалі не розглядався у порядку та у спосіб, передбачений вищенаведеним Положенням №1153/2008.

А отже, із аналізу наведених вище встановлених судом обставин та приписів чинного законодавства у їх сукупності, за якими повноваження щодо звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за поданими військовослужбовцями рапортами надано лише командирам військових частин, суд приходить до висновку, що не розгляд рапорту позивача від 26.07.2023р. саме командиром військової частини НОМЕР_1 (рапорт позивача розглянуто тільки помічником командира полку з правової роботи (начальник юридичної служби) суперечить вище дослідженим приписам Положення №1153/2008, Статуту та Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, а відповідно, є протиправною бездіяльністю відповідача.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду його рапорту від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не було наведено жодних підстав та не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності його бездіяльності в частині не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

При цьому, судом критично надається оцінка аргументам відповідача у відзиві на позов з приводу того, що рапорт позивача був розглянутий встановленим порядком, оскільки, по-перше, у ньому (відзиві на позов) взагалі не наведено жодного нормативно-правового акту, яким врегульовано порядок розгляду рапортів військовослужбовців про звільнення з військової служби; по-друге, розгляд рапорту позивача, який відбувся шляхом напису у ньому резолюції: «Немає правових підстав для звільнення в/с Н.Руда», яка вчинена помічником командира полку з правової роботи (начальником юридичної служби), про що зазначено самим представником відповідача у відзиві (а.с.62) є протиправним та незаконним, оскільки вказаній посадовій особі такі повноваження (прийняття рішення про звільнення або відмову у звільненні з військової служби) не надані за приписами Положення №1153/2008; по-третє, прийняття рішень про звільнення з військової служби по особовому складу надано командирам військових частин у відповідності до згаданого Положення №1153/2008, а, відповідно, рішення про звільнення з військової служби або відмова у звільненні (наказ, відповідь на рапорт чи інше) повинні прийматися командиром військової частини НОМЕР_1 з наведенням у ньому обґрунтованих мотивів та з посиланням на норми законодавства (за аналогією права).

Також слід зазначити, що резолюція начальника юридичної служби (позитивна чи негативна) вчинена на рапорті позивача від 26.07.2023р.про звільнення з військової служби, не є розглядом рапорту військовослужбовця по суті у порядку та у спосіб, встановлений законодавством, зокрема, і Інструкцією з діловодства у Збройних Сила України, та не звільняє командира військової частини, як посадову особу суб`єкта владних повноважень, від обов`язку прийняття відповідного рішення за аналогією права (наказу, письмової відповіді на рапорт), що є грубим порушенням вимог вищенаведеної Інструкції, Положення №1153/2008 та наведеного вище Статуту.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом і доводи представника відповідача у відзиві на позов про те, що позивачем не було доведено наявності підстав для звільнення, перелік яких наведено у п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, оскільки необхідною умовою для звільнення у даному випадку є факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за особою, яка такого догляду потребує, з огляду на те, що по-перше, дане питання підлягає з`ясуванню та вирішенню під час розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р. за результатами розгляду якого, з урахуванням вказаних обставин, саме командиру військової частини слід прийняти відповідне рішення (наказ, відповідь на рапорт чи інше) з наведенням у ньому обґрунтувань та норм чинного законодавства; по-друге, наведені обставини не є ні предметом, ні підставами даного адміністративного спору, а стосується лише бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р., тобто, у межах даного адміністративного спору підлягає перевірці судом лише бездіяльності відповідача щодо не розгляду вказаного рапорту, у порядку, встановленому чинним законодавством, тобто, лише перевірка недотримання суб`єктом владних повноважень процедури розгляду рапорту позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р.про звільнення з військової служби на підставі на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не розгляду рапорту позивача від 26.07.2023р.про звільнення з військової служби на підставі на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби за підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги позивача в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень (відповідача) вчинити певні дії, суд враховує і те, що згідно абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, адміністративний суд не втручається у дискреційні повноваження щодо свободи розсуду у прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень у даних правовідносинах та зобов`язує відповідача прийняти рішення, щодо якого звернувся позивач (питання звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні згідно до вимог абз.2 ч.4 ст.245 наведеного Кодексу.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_6 ) від 26.07.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення з даного питання з урахуванням правової оцінки, наведеної у цьому судовому рішенні згідно до вимог абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва