Справа № 200/14578/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року справа №200/14578/19-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Передерій Є.О., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Покровської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року (повне судове рішення складене 13 лютого 2020 року) у справі № 200/14578/19-а (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Покровської міської ради Донецької області про визнання протиправним і скасування висновку та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Покровської міської ради Донецької області, відповідно до якого просив:

- визнати протиправним та скасувати висновок відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Покровської міської ради Донецької області від 11.11.2019 № 16-1 2/72;

- зобов`язати Покровську міську раду Донецької області повторно розглянути Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :06:057, у власність.

Позовні вимоги, мотивовані, серед іншого, тим, що відповідачем грубо порушено не тільки принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, а і норми статті 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки ним не зазначено у висновку, яким саме вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації не відповідають положення проекту землеустрою позивача.

Позивач вважає, що своїми діями по відмові у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідач порушує його право, передбачене ст. 118 ЗК України.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано висновок відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Покровської міської ради Донецької області від 11.11.2019 № 16-1 2/72.

Зобов`язано Покровську міську раду Донецької області повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :06:057, у власність.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Покровської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскільки запитуване позивачем місце для розміщення гаражу знаходиться в межах існуючої забудови, фактично біля багатоквартирного дев`ятиповерхового будинку та з протилежної сторони межує з садибною забудовою по АДРЕСА_1 , відповідно до п.2 рішення міської ради від 20.12.2017 № 7/48-15 було укладено тристоронній договір на виконання проектних робіт від 29.02.2018 № 16-08-01/31 між Покровською міською радою, комунальним підприємством «Архітектурно-виробниче бюро» та гр. ОСОБА_1 , предметом якого була розробка детального плану забудови земельної ділянки Покровськ з метою встановлення можливості розміщення гаражу.

Проектувальником КП «Архітектурно-виробниче бюро» було розроблено детальний план території земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Вказаний детальний план проходив процедуру громадського обговорення відповідно до постанови КМУ від 25 травня 2011 р. N 555 «Про затвердження Порядку проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні».

При проведенні громадського обговорення громадянами були висловлені заперечення проти розміщення індивідуального гаражу фактично на прибудинковій території багатоквартирного жилого будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, присутній на засіданні розробник детального плану не висловлював заперечень щодо озвучених зауважень. Особа, що здійснювала фінансування містобудівної документації, - гр. ОСОБА_1 , не оскаржував результати громадського обговорення.

Враховуючи висновки громадського обговорення, детальний план не був погоджений та затверджений у встановленому законом порядку.

Таким чином, при наданні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до міської ради на погодження, відділом містобудування, архітектури та земельних відносин та надано висновок від 11.11.2019 № 16-12/72, яким не погоджено проект землеустрою з підстав невідповідності документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівній документації, як це передбачається пунктом 6 ст. 186-1 ЗК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відділ містобудування, архітектури та земельних відносин, яким прийнято спірний висновок, не є юридичною особою, а є структурним підрозділом відповідача, який у спірних правовідносинах виступає суб`єктом владних повноважень, що реалізовує передані йому функції відповідно до ЗК України.

5 жовтня 2017 року позивач звернувся до Покровського міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража на території міста Покровськ,

Рішенням Покровської міської ради Донецької області «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва індивідуального гаража на території м. Покровськ» від 20.12.2017 № 7/48-15 такий дозвіл позивачу було надано.

Вказана обставина відповідачем не заперечується та доведенню позивачем не підлягає.

На виконання вказаного рішення позивач замовив у інженера-землевпорядника, фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :06:057 у власність позивачу для будівництва індивідуального гаражу по АДРЕСА_1 .

Останній виготовив вказаний проект та подав його на погодження відповідачу.

В той же час, колегія суддів зауважує, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою є першою стадією земельно-правової процедури щодо отримання земельних ділянок.

У постанові від 30.05.2018 у справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу уповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05.03.2020 у справі №495/8898/16-а, від 06.09.2021 у справі №380/1/20, від 09.12.2021 у справі №2340/2819/18.

Висновком відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Покровської міської ради від 11.11.2019 № 16-12/72 позивачу було відмовлено у погодженні вказаного проекту.

Відмова обґрунтована тим, що відповідач прийняв до уваги відсутність затвердженого детального плану забудови території та врахував п.10.8.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 Планування і забудова територій та пункт 5.28 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 186-1 ЗК України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Як зазначено у абз. 2 ч. 7 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

За приписами ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно ч. 6 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 16 цієї ж статті Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії цих висновків є необмеженим.

Як зазначено у ч. 17 наведеної статті підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Частиною 2 статті 186-1 ЗК України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Згідно ч. 4 ст. 186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту […].

За приписами ч. 5 та абз. 1 ч. 6 цієї статті органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відповідно до ч. 8 ст. 186-1 ЗК України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

Таким чином, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації, посилання на які, у разі висновку про відмову в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є, в силу вимог вказаних норм, обов`язковими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17 (провадження № 11-759апп 18).

Задовольняючи позов, місцевий суд зазначив, що відсутність затвердженого детального плану забудови території, наявність якого не передбачена ЗК України, як підстава для виділення особі земельної ділянки, не може бути підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач не може нести негативні наслідки у вигляді непогодження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки, через неприйняття такого плану забудови відповідачем, оскільки саме до повноважень відповідача, відповідно до ст. 19 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VІ Про регулювання містобудівної діяльності (далі Закон № 3038), віднесено затвердження такого плану.

Такі висновки місцевого суду суперечать законодавству.

Так, ч. 6 ст. 186-1 ЗК України прямо передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Отже, відсутність в ЗК України безпосереднього посилання на необхідну наявність затвердженого детального плану забудови території як підстави для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необґрунтовано визначено місцевим судом як підстава для задоволення позову.

Указаною нормою передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути невідповідність його положень не лише вимогам ЗК України, а й вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації

В свою чергу, ч.3 ст. 24 Закону № 3038 чітко визначено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків:

1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи;

2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону;

3) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

4) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку);

5) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів;

6) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених цією частиною, за відсутності плану зонування або детального плану території не допускається, якщо земельна ділянка:

розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення);

віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земель для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у п. 2 свого рішення, яким було надано позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, передбачав розробку детального плану території, вживав відповідні заходи, про які ним зазначено у відзиві на позов, проте, такий план затверджений не був, що в свою чергу, в силу імперативних норм ч.3 ст. 24 Закону № 3038 унеможливлює передачу (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб.

Отже, з цього приводу висновки місцевого суду є необґрунтованими й такими, що суперечать діючому на час ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення (у формі висновку) законодавству.

Також суд першої інстанції послався на те, що спірний висновок не містить жодних посилань на те, у чому саме поданий на затвердження проект щодо відведення земельної ділянки позивачу суперечить вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації та у чому полягають недоліки цього проекту.

Також, на порушення ч. 8 ст. 186-1 ЗК України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом відповідача не було надано вичерпного переліку недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумних строків для усунення таких недоліків.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що оспорюваний висновок містить посилання на його невідповідність, зокрема, п.10.8.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 Планування і забудова територій та п.5.28 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173. До речі, про це місцевий суд зазначав і в своєму рішенні.

Проте, місцевий суд зазначив, що відповідно до п. 10.8.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів рекомендується розміщувати на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.

Отже, вказаний пункт містить лише рекомендаційний характер, а відповідачем взагалі жодним чином не доведено, що спірна земельна ділянка, яку просить відвести йому позивач розташована біля місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.

Відповідно до 5.28 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, індивідуальні гаражі та відкриті майданчики для постійного зберігання особистих автомобілів місткістю до 300 легкових автомобілів слід розміщувати на периферії мікрорайонів або спеціально виділених ділянках житлових районів з віддаленням від дитячих ігрових майданчиків, місць відпочинку населення, шкіл, дошкільних закладів.

Відстані від наземних і наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок, призначених для постійного і тимчасового зберігання легкових автомобілів, і станцій технічного обслуговування з урахуванням проїздів до них, до житлових і громадських будівель, а також до ділянок шкіл дитячих ясел-садків, лікувальних закладів стаціонарного типу і закладів відпочинку сліз приймати не менше наведених у додатку № 10.

У додатку № 10 «Розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків громадських будівель» до вказаних Правил, вказано, що відстань від гаражів при кількості легкових автомобілів 10 та менше до Житлових будинків, у тому числі торці будинків без вікон повинна складати 10 метрів. Відстань до загальноосвітніх шкіл та дитячих дошкільних закладів повинна складати 15 метрів.

Проте, як видно із проекту землеустрою, школи, дитячі ясла-садки, лікувальні закладі стаціонарного типу, заклади відпочинку і дитячі ігрові майданчики біля відповідної земельної ділянки, на відстанях, менше ніж ті, які вказані вище у додатку № 10 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції висновувався, що спірний висновок прийнято з порушенням норм чинного законодавства, отже він є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Як зазначалось вище, однією з підстав для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була його невідповідність п. 10.8.2 ДБН Б.2.2.-12:2019, згідно якого гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів рекомендується розміщувати на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їх межах.

Апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про прийняття відповідачем спірного висновку з порушенням норм чинного законодавства та протиправність такого висновку з посиланням на те, що вказаний пункт ДБН Б.2.2.-12:2019 містить лише рекомендаційний характер.

Навпаки, на переконання колегії суддів, дотримання рекомендацій, передбачених п. 10.8.2 ДБН Б.2.2.-12:2019, не може свідчити про протиправність спірного висновку відповідача.

Посилання місцевого суду на порушення відповідачем ч.8 ст. 186-1 ЗК України («у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом відповідача не було надано вичерпного переліку недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумних строків для усунення таких недоліків») також не є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Стаття 186-1 ЗК України в частинах шостій та восьмій, з огляду на їх зміст, фактично містить дві різні підстави для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, в ч.6 мова йде про такі невідповідності проекту землеустрою законодавству, які виключають можливість його погодження при відсутності у заявника можливості своїми діями вплинути на висновки регуляторного органу.

В той же час, ч.8 цієї ж статті передбачена можливість для заявника виправити (свої або розробника) недоліки проекту (напевно, здебільше технічного характеру, як-то форми документу, наявності підпису або інших обов`язкових реквізитів, а також, наприклад, наявності в нього певних необхідних відомостей).

Отже, за неможливості погодження проекту землеустрою з підстав невідповідності його законодавству, алогічним є застосування до таких правовідносин приписів ч.8 ст. 186-1 ЗК України та стверджувати про необхідність від відповідача вимагати заявнику усунути недоліки, які ним не можуть бути усунуті апріорі, наприклад, на кшталт внести зміни до законодавства.

Відтак, висновок місцевого суду про порушення відповідачем приписів ч.8 ст. 186-1 ЗК України ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального законодавства.

За таких обставин підстав для задоволення позову не вбачається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Покровської міської ради Донецької області задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 200/14578/19-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Покровської міської ради Донецької області про визнання протиправним і скасування висновку та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Повне судове рішення 16 листопада 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук