Справа № 620/9447/22
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9447/22 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

суддів Губської Л.В.

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ НП в Чернігівській області), в якому просив суд про стягнення з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі з 9 лютого до 5 червня 2022 року у розмірі 111449,53 грн; стягнення з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 позивача поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць та в цій частині рішення суду звернуто до негайного виконання. Водночас відповідач видав наказ про поновлення на службі лише 06.06.2022, відповідно, мало місце зволікання з боку відповідача у виконанні судового рішення. Отже, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 09.02.2022 по 05.06.2022.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 за період з 10.02.2022 по 05.06.2022 у розмірі 104156,40 грн ( сто чотири тисячі сто п`ятдесят шість гривень 40 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 (щодо поновлення) виконано 06.06.2022 (коли ГУНП в Чернігівській області видало наказ № 259 о/с («Про поновлення»), тож період з 10.02.2022 по 05.06.2022 є періодом затримки виконання цього рішення, за який позивач має право вимагати стягнення середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Крім того, судом зазначено, що позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди. Так, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження заподіяння такої шкоди. Не навів позивач і підставності розміру визначеної (шкоди) - 50000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовну заяву залишити без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 09.02.2022 року до ГУНП в Чернігівській області копії рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 року не подавалося. В подальшому представник ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Чернігівській області із запитом у якому просив повідомити підстави не виплати грошового забезпечення з 09.02.2022 року по 30.06.2022 року. Тобто, апелянт зазначає, що позивачу було відомо про невиплату йому грошового забезпечення за вказаний період. Також в даному листі ГУНП в Чернігівській області повідомило, що ОСОБА_1 з 09.02.2022 року по 05.06.2022 року трудові відносини як начальник УКР ГУНП не виконував так як трудові відносини з ним були припинені на підставі наказу ГУНП від 08.10.2021 року № 342 о/с. За таких підстав, апелянт зазначає, що слід прийти до висновку, що ОСОБА_1 з 09.02.2022 року по 05.06.2022 року службові обов`язки не здійснював, а тому правових підстав для виплати грошового забезпечення за вказаний період немає.

Крім того, апелянт наполягає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а підстави пропуску цього строку, які вказані позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч.4 статті 229 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наступного.

Як вбачається із матеріалів даної справи, наказом ГУ НП в Чернігівській області від 08.10.2021 № 342 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 08.10.2021 № 342 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, полковника поліції, зі служби в поліції. Поновлено ОСОБА_1 , з 12.10.2021, на службі в поліції у спеціальному званні «полковник поліції» та на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 12.10.2021 по 09.02.2022, у розмірі 108645 (сто вісім тисяч шістсот сорок п`ять) грн 90 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21, залишено без змін.

Однак рішення суду в частині негайного поновлення позивача на посаді з 09.02.2022 відповідачем виконано не було. Наказ про поновлення позивача на посаді начальника управління карного розшуку ГУНП в Чернігівській області з 12.10.2021, виданий відповідачем 06.06.2022 № 256 о/с (а.с.25).

Отже, предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 09.02.2022 (день ухвалення судового рішення про поновлення) по 06.06.2022 (дата видачі наказу про поновлення на посаді).

Вважаючи наявним у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Питання компенсаційних виплат, пов`язаних з поновленням на роботі, врегульовано статтями 235, 236 Кодексу законів про працю України.

Згідно ч.1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.7 статті 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Виходячи з лексичного тлумачення поняття затримка в якості зволікання, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Отже, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Таким чином, на виконання судового рішення ГУ НП в Чернігівській області зобов`язано було поновити ОСОБА_1 на вищевказаній посаді шляхом видання відповідного наказу.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 в частині поновлення ОСОБА_1 , з 12.10.2021, на службі в поліції у спеціальному званні «полковник поліції» та на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Чернігівській області допущено до негайного виконання.

Разом з цим, представник відповідача був присутнім в судовому засіданні 09.02.2022, а отже йому було відомо про факт негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, яке є обов`язковим до виконання.

Натомість, наказ про поновлення позивача на посаді № 259 о/с виданий відповідачем 06.06.2022.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 540/677/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 280/5260/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, як вбачається з його мотивувальної частини, дав вірну оцінку обставинам справи та задовільнив позов в цій частині.

Визначаючись щодо періоду затримки виконання рішення суду, такий період необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 (щодо поновлення), як встановлено судом, виконано 06.06.2022 (коли ГУНП в Чернігівській області видало наказ № 259 о/с («Про поновлення»), тож період з 10.02.2022 по 05.06.2022 є періодом затримки виконання цього рішення, за який позивач має право вимагати стягнення середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що факт роботи позивача не впливає на наявність у нього права щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України та не змінює розміру таких виплат, тому доводи відповідача в цій частині суд відхиляє.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду .

Відповідно до положень пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абзац третій пункту 2).

Таким чином, за описаних обставин справи і нормативного регулювання спірних відносин колегія суддів вважає, що слід застосувати положення статті 236 КЗпП України та положення Порядку № 100 при обчисленні середнього заробітку, який підлягає стягненню за час затримки виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 (щодо поновлення), використавши для цього середньоденну заробітну плату позивача, яка була розрахована на основі виплат за два останні місяці перед місяцем, в якому відбулося звільнення.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів враховує середньоденний розмір заробітної плати позивача 897,90 грн, що підтверджується довідкою про розмір грошового забезпечення позивача на посаді начальника Управління карного розшуку ГУНП в Чернігівській області, зазначеної в рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21.

Кількість робочих днів за період з 10.02.2022 по 05.06.2022 включно становить 116 календарних днів. Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню з ГУНП в Чернігівській області на користь позивача, становить 104156,40 грн (116 х 897,90 грн).

Разом з тим, судом першої інстанції вірно не враховано довідку ГУНП в Чернігівській області від 14.11.2022 № 636/124/21/01-2022 (а.с.37), оскільки остання містить відомості про розмір грошового забезпечення заступника ЧРУП - начальника слідчого відділу ГУНП в Чернігівській області, проте позивача поновлено на посаді начальника Управління карного розшуку ГУНП в Чернігівській області.

Щодо строку звернення до суду, слід зазначити.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час звернення до суду) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Закон № 2352-ІХ набрав чинності 19.07.2022.

Тобто на дату звернення позивача до суду (23.12.2022), вже законом був встановлений строк звернення - три місяці.

Отже, тримісячний строк, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 09.02.2022 по 05.06.2022, при цьому як зазначено позивачем, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі № 620/16102/21 його поновлено на посаді з 12.10.2021, проте наказ про поновлення на посаді виданий відповідачем лише 06.06.2022. Перші виплати проведені відповідачем 30.06.2022, але з виписок банку неможливо було встановити, за які місяці виплачується заробітна плата.

Аналіз наведених доводів свідчить, що позивачу ще 30.06.2022 було відомо про виплати сум заробітної плати, однак за відсутності інформації, за які конкретні місяці остання виплачена, він не міг подати позов.

14.11.2022, на запит адвоката, від відповідача отримано довідки про розмір середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення, з яких позивачу стало відомо, що відповідач не нарахував та не виплатив йому кошти за період з 10.02.2022 по 05.06.2022, зволікаючи з виконанням судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно визнано поважними причини для поновлення строку звернення до суду.

Щодо моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн, слід зазначити.

Згідно з положеннями статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Системний аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення, на переконання суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди. Так, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження заподіяння такої шкоди. Не навів позивач і підставності розміру визначеної (шкоди) - 50000,00 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача підлягають частковому задоволенню,

Відтак, під час розгляду зазначеної справи в суді апеляційної інстанції апелянтом не доведено, що при постановленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції здійснив порушення норм матеріального чи процесуального права, або неповною мірою з`ясував обставини, що мають значення для її вирішення.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 14 листопада 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Л.В. Губська

Є.І. Мєзєнцев