Справа № 240/19752/21
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Житомир справа № 240/19752/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому після уточнення вимог просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Житомирській області щодо невиплати йому грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, відпрацьовані години нічного часу, компенсації невикористаної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за період з 01.11.2016 по 28.09.2020;

- стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченому грошовому забезпеченню за період з 01.11.2016 по 28.09.2020 в сумі 519155,80 грн., в т.ч.:

- доплата за роботу у нічний час - 160,54 грн.;

- за відпрацьований надурочний час - 93740,80 грн.;

- компенсація невикористаної відпустки - 192763,64 грн.;

- одноразова грошова допомога при звільненні - 55758,22 грн.;

- премія - 5583,70 грн.;

- інфляційні - 171148,90 грн.;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку грошового забезпечення при звільненні по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за час проходження служби у відповідача на різних посадах за період з 01.11.2016 по 28.09.2020 не отримав грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, відпрацьовані години нічного часу, компенсації невикористаної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії. Вважаючи зазначені дії відповідача протиправними та такими, що порушують його трудові права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 02.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23.09.2021.

Протокольною ухвалою суду від 23.09.2021 відкладено підготовче засідання на 18.10.2021.

18.10.2021 підготовче засідання відкладено на 26.10.2021 у зв`язку з надходженням клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою суду від 26.10.2021 відкладено підготовче засідання на 18.11.2021.

18.11.2021 підготовче засідання відкладено на 07.12.2021 у зв`язку із надходженням клопотання від Головного управління ДФС у Житомирській області.

Ухвалою суду від 07.12.2021 призначено судово-економічну експертизу.

Ухвалою суду від 02.02.2022 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 17.02.2022.

Протокольною ухвалою суду від 17.02.2022 відкладено розгляд справи на 03.03.2022.

03.03.2022 справу знято з розгляду у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні. Наступне засідання призначено на 28.06.2022.

28.06.2022 залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Головне управління ДПС України у Житомирській області, про що постановлено відповідну ухвалу і відкладено розгляд справи на 19.07.2022.

15.07.2022 через відділ документального забезпечення суду від Головного управління ДФС у Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду від 19.07.2022 виведено з розряду другого відповідача - Головне управління ДПС України у Житомирській області, залучено в якості співвідповідача ДФС України, відкладено розгляд справи на 11.08.2022.

11.08.2022 судове засідання відкладено на 23.08.2022 у зв"язку з отриманням повістки відповідачем.

23.08.2022 судове засідання відкладено на 26.08.2022 у зв"язку із введенням військового стану, відповідно до наказу Президента України від 24.02.2022 року та ймовірної повітряної небезпеки з боку російської федерації проти України.

Протокольною ухвалою суду від 26.08.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 20.09.2022 для надання додаткових документів.

20.09.2022 судове засідання відкладено на 27.09.2022.

27.09.2022 судове засідання відкладено на 13.10.2022 у зв`язку з технічними причинами, звукозапис судового засідання, якій фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу "Акорд", не зберігся.

Ухвалою суду від 13.10.2022 було призначено судово-економічну експертизу.

Після отримання висновку експертизи ухвалою суду від 19.04.2023 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 16.05.2023.

16.05.2023 судове засідання відкладено на 30.05.2023 у зв`язку з неявкою представника відповідача, належним чином повідомлений.

30.05.2023 судове засідання відкладено на 20.06.2023 у зв`язку із надходженням від клопотання про відкладення розгляду справи.

20.06.2023 судове засідання відкладено на 18.07.2023.

Протокольною ухвалою суду від 18.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15.08.2023.

15.08.2023 судове засідання відкладено на 07.09.2023 у зв`язку із неявкою представника відповідача.

07.09.2023 оголошено перерву у розгляді справи до 14.09.2023 для надання представнику відповідача часу для підготовки до розгляду справи по суті.

Протокольною ухвалою від 14.09.2023 суд, без виходу до нарадчої кімнати, заслухавши думку сторін, перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Від Головного управління ДФС у Житомирській області надійшов відзив на позов (том ІІІ, а.с. 215-219) з проханням відмовити у його задоволенні. Вказує, що згідно з табелями обліку робочого часу у позивача був 8-годинний робочий день, інформація про роботу понаднормово і у нічний час відсутня.

Державна фіскальна служба України відзив на позов не надіслала.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 13.04.2009 було призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділення викриття злочинів у базових галузях економіки оперативного відділення ГВПМ ДПІ у м. Житомирі.

Наказом ГУ ДФС у Житомирській області № 122-о від 28.09.2020 його було звільнено з посади начальника відділення оперативного реагування управління оперативної підтримки ГУ ДФС у Житомирській області та податкової міліції у запас з 28.09.2020.

Вважаючи, що за час проходження служби в органах податкової міліції з ним не проведено повний розрахунок за відпрацьовані надурочні години та нічний час, позивач звертався до ГУ ДФС у Житомирській області із відповідною заявою (том І, а.с. 52), докази розгляду якої у матеріалах справи відсутні.

Позивач, вважаючи незаконним не проведення з ним повного розрахунку за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, відпрацьовані години нічного часу, компенсації невикористаної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за період з 01.11.2016 по 28.09.2020, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як встановлено статтею 353 ПК України (у редакції, яка діяла до звільнення позивача), особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ

Держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про міліцію" (а з січня 2020 року - Законом України "Про Національну поліцію") та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (ст. 356 ПК України).

Згідно зі статтею 357 ПК України, форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 20 Закону України "Про міліцію" встановлено, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні.

Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Приписами ст.91 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: 1) службу у святкові та вихідні дні; 2) службу позмінно; 3) службу з нерівномірним графіком; 4) службу в нічний час. Розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції. Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків. Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 в редакції від 07.11.2015 (далі - Положення № 114).

Пункт 21 Положення № 114 передбачає, що для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

При змінній роботі (службі) і безперервному чергуванні встановлюється однакова тривалість денної, вечірньої та нічної зміни.

Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, постанови Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» Міністерством фінансів України видано наказ від 17.07.2018 №616 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції», яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції (далі - Порядок №616).

Пунктом 3 Порядку №616 визначено, що грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: 1) посадового окладу; 2) окладу за спеціальним званням; 3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; 4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

Оплата праці в надурочний час у подвійному розмірі годинної ставки передбачена частиною першою статті 106 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому, суд зазначає, що спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу працівників податкової міліції, у тому числі компенсації за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, не врегульовано спеціальним законодавством.

Відтак до спірних відносин застосовуються норми загального законодавства, зокрема, КЗпП України, який врегульовує особливості оплати праці у вихідні дні, святкові та неробочі дні, в понадурочний час та у нічний час.

У відповідності до статті 72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Згідно із статтею 73 КЗпП України, робота у зазначені дні (тобто, святкові і неробочі дні) компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Частинами 1-4 статті 106 КЗпП України встановлено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Відповідно до частин 1-3 статті 107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Частиною 1 статті 108 КЗпП України встановлено, що робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Для визначення спірних сум судом призначалася судово-економічна експертиза, результати якої відображені у висновку експерта Житомирської відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 05.04.2023 № 2233/22-25 (том VІ, а.с. 198-210).

Вказаний висновок оцінюється судом відповідно до ст. ст. 90, 108 КАС України.

Як вбачається із графіків чергувань співробітників податкової міліції у складі добового наряду ГУ ДФС у Житомирській області, затверджених керівництвом ГУ ДФС у Житомирській області, з такими годинами чергування з 9.00 по 24.00, з 0.00 по 9.00 наступного дня, з 8.00 по 24.00, з 0.00 по 8.00 наступного дня, з жовтня 2016 року по вересень 2020 року позивач залучався до роботи у нічний час (том V, а.с. 87-146).

Дані обставини підтверджуються також розрахунковими листами по виплаті заробітної плати з жовтня 2016 року по вересень 2020 року (том І, а.с. 29-37).

Згідно з висновком експерта (том VІ, а.с. 200-209), сума недоплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.11.2016 по 28.09.2020 у вигляді доплати за роботу у нічний час становить 160, 64 грн.

Як вбачається з вказаних розрахункових листів, оплата надурочних позивачу з жовтня 2016 року по вересень 2020 року не проводилась.

В табелях обліку робочого часу з 01.01.2020 по 31.07.2020 проставлено за січень - 21 відпрацьований день по 8 годин, за лютий - 20 днів по 8 годин, за березень - 21 відпрацьований день по 8 годин, за квітень - 21 відпрацьований день по 8 годин, за травень - 19 відпрацьованих днів по 8 годин, за червень - 14 відпрацьованих днів по 8 годин, за липень - 12 відпрацьованих днів по 8 годин, що відповідає кількості відпрацьованих днів за період з січня по травень 2020 року, не співпадає за червень і липень 2020 року.

Оскільки в матеріалах справи відсутні рапорти по цілодобовому чергуванню, тому з жовтня 2016 року по жовтень 2017 року, за грудень 2017 року визначити суми недоплаченого грошового забезпечення як компенсацію за службу в понаднормовий час не вбачається за можливе.

Згідно висновку експерта, сума нарахованих надурочних за період з 01.11.2017 по 28.09.2020 складає 93740,80 грн., сума утримань - 18279,47 грн., сума надурочних до виплати - 75461,33 грн.

Згідно з п. 11 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України 19.04.2006 № 138, робота ОСОБА_1 в святкові та вихідні дні не нараховується, оскільки вона оплачена в подвійному розмірі за надурочні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при звільненні позивачу недоплачено грошове забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.09.2020 у вигляді доплати за роботу у нічний час у сумі 160, 64 грн. і за період з 01.11.2017 по 28.09.2020 надурочних у розмірі 75461,33 грн. без утримань.

Щодо компенсації за невикористану відпустку.

Закон України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 ЗУ «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 КЗпП України.

Згідно з р. ХІІ Порядку №616, за невикористані дні відпусток особам начальницького складу податкової міліції, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів невикористаної відпустки. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення. У разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, в наказі про звільнення позивача від 28.09.2020 № 122-о вказано на необхідність проведення йому виплати компенсації невикористаних відпусток за 2009-2020 роки у загальній кількості 266 днів (том І, а.с. 16).

Така компенсація була виплачена при звільненні у сумі 115967,13 грн., що підтверджується копією розрахункового листа за вересень 2020 року (том І, а.с. 37).

Разом з тим висновком експерта встановлено розмір середньоденного розміру грошового забезпечення позивача - 913,28 грн.

Враховуючи положення р. ХІІ Порядку №616, грошова компенсація за невикористані дні відпусток ОСОБА_1 при звільненні становить 242932, 48 грн. (266*913,28), тоді як виплачено лише 115967,13 грн.

За таких обставин, відповідач повинен доплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпусток при звільненні у сумі 126965,35 грн.

Стосовно доплати премії.

Відповідно до р. 9 Порядку №616, преміювання осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) здійснюється відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення, відповідно до положення про преміювання, затвердженого наказом ДФС.

При співставленні інформаційної довідки ГУ ДФС у Житомирській області від 10.11.2021 (том IV, а.с. 104) з розрахунковими листами позивача за спірний період (том І, а.с. 29-37), встановлено недоплату ОСОБА_1 премії у сумі 2578,61 грн. (85400,35-82821,74).

Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача недоплачений розмір премії у сумі 2578,61 грн. за період з 01.11.2016 по 28.09.2020.

Щодо розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.

За приписами частини 1статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Як вбачається з наказу про звільнення позивача від 28.09.2020 № 122-о і грошового атестату, розмір одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні визначено у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у сумі 71934,50 грн. і виплачено у вересні 2020 року.

Однак, на думку суду, такий розмір одноразової грошової допомоги при звільненні підлягає перерахунку з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, і всіх недоплачених сум грошового забезпечення.

Стосовно індексації грошового забезпечення позивача.

В силу приписів статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року № 1282-XII (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 1282-XII), індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За змістом положень частини першої статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Щодо врахування індексу інфляції (індексації) при виплаті спірних коштів, то суд зазначає, що виплата індексації позивачу вже відбулася за період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року. Дані обставини підтверджуються відповідними розрахунковими листами та висновком експерта.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Частина 1 статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У контексті вищенаведеного, слід зазначити, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

У цій справі судом встановлено бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, відпрацьовані години нічного часу, компенсації невикористаної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за період з 01.11.2016 по 28.09.2020.

При цьому, станом на час пред`явлення до суду позову та станом на час судового розгляду цієї справи остаточного розрахунку з урахуванням вищевказаних виплат з позивачем не проведено.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише в момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Наведене дає підстави для висновку, що вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливе лише після проведення остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу, що відшкодування за час затримки розрахунку має визначатися з урахуванням фактичних обставин справи, за яких стався несвоєчасний розрахунок (розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат.

Таким чином, до повного розрахунку із позивачем суд позбавлений можливості визначити обґрунтований розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням вищевказаних критеріїв.

З огляду на вказане, позовні вимоги в частині виплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за затримку розрахунку під час звільнення заявлено передчасно, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI), договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України,).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України,).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України,).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України,).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України,).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано до суду договір про надання правової допомоги від 05.04.2023 і копію платіжного чека, згідно з якими розмір правничої допомоги, наданої адвокатом Струковою Л.В. становить 15000,00 грн. Перелік наданих послуг правничої допомоги суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача здійснювалося адвокатом Струковою Л.В. з 2021 року, яка подавала письмові заяви, пояснення, клопотання, приймала участь у судових засіданнях.

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, з урахуванням відсутності розрахунку витраченого часу по кожній наданій послузі, суд дійшов висновку, що заявлені витрати є необґрунтованими та неспівмірними із складністю цієї справи, а відтак, вимоги про відшкодування 15000,00 грн. як витрат на правничу допомогу - необґрунтованими.

Оцінивши усі необхідні аспекти: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку, що винагорода за послуги адвоката підлягає зменшенню.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі №520/4012/19, від 23 квітня 2021.

При вирішенні питання щодо відшкодування позивачам витрат на правову допомогу суд бере до уваги характер заявлених позовних вимог, що був предметом судового розгляду, значення даної справи для позивача, а також обсяг наданих послуг та затрачений час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі №826/13244/16).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню обґрунтований розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10000, 00 грн.

Також суд вбачає підстави, відповідно до статей 106, 137 КАС України, для відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача вартості проведеної судово-економічної експертизи у сумі 15101,60 грн., що підтверджується квитанцією від 18.11.2022 (том VII, а.с. 7).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Ю.Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, ), Державної фіскальної служби України (площа Львівська, 8, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Житомирській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за період з 01.11.2016 по 28.09.2020, компенсації невикористаних відпусток за 2009-2020 роки.

Стягнути з Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченому грошовому забезпеченню за період з 01.11.2016 по 28.09.2020 в сумі 2739,15 грн., в т.ч.: доплата за роботу у нічний час - 160,54 грн. і премія - 2578,61 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченому грошовому забезпеченню за період з 01.11.2017 по 28.09.2020 за відпрацьований надурочний час у сумі 75461,33 грн. без утримань.

Стягнути з Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій компенсації невикористаних відпусток за 2009-2020 роки у сумі 126965,35 грн.

Зобов`язати Головного управління ДФС у Житомирській області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, і вже виплаченої суми грошової допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.) і вартість проведеної судово-економічної експертизи у сумі 15101,60 грн. (п`ятнадцять тисяч сто одна грн. 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Попова

15 листопада 2023 р.