Справа № 461/4995/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 461/4995/23 пров. № А/857/12198/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 ,

на рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 червня 2023 року (суддя Волоско І.Р., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №461/4995/23 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 ,

про продовження строку затримання,

встановив:

У червні 2023 року позивач Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , в якому просив винести рішення про продовження строку затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ( АДРЕСА_1 ), які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26.06.2023 року позов задоволено частково. Продовжено строк затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ( АДРЕСА_1 ), які незаконно перебувають в Україні, на строк три місяці, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду винесене з порушенням матеріального та процесуального права та є таким, що порушує права відповідача, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом не було враховано ряд обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи по суті. Вказує скаржник, що в період з 27.12.2022р. позивач взагалі не вживав заходів щодо встановлення особи відповідача, чим було порушено вимоги ст.289 КАС України. Згідно інформації з інтернет сторінки посольства республіки білорусь в Україні, вказане посольство функціонує в звичайному режимі і відсутня будь-яка інформація щодо розірвання дипломатичних відносин. Також не відповідає фактичним обставинам справи те, що відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або собою, що потребує додаткового захисту на адресу Управління ДМС України у Волинській області, оскільки відповідачем оскаржено бездіяльність УДМС України у Волинській області до Волинського окружного адміністративного суду і на даний час відкрито провадження у справі за його адміністративним позовом.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 26.06.2023, та винести постанову про відмову в задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, заперечуючи щодо її доводів. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

30.06.2022 року працівниками Головного Управління ДМС України у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців на території України.

Працівниками ГУ ДМС України у Львівській області встановлено, що дана особа перевищила дозволений строк свого перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушила п.2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скороченні строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30.06.2022 року у справі №461/3200/22 затримано громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців (а.с. 6).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27.12.2022 року у справі №461/6903/22 продовжено строк затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення (а.с. 9).

У зв`язку з неможливістю здійснити ідентифікацію особи ОСОБА_2 та забезпечити його примусове видворення, через не функціонування дипломатичних та консульських представництв республіки білорусь в Україні, позивач ГУ ДМС України у Львівській області звернулося до суду з цим адміністративним позовом про продовження строку затримання відповідача.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із неможливістю здійснити ідентифікацію особи відповідача та забезпечити його примусове видворення за межі території України з об`єктивно непереборної обставини, а також те, що термін утримання відповідача закінчується, суд дійшов висновку, що слід продовжити строк затримання останнього на три місяці, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною 1 ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 289 КАС України (в редакції Закону №2952-IX від 24.02.2023, який набрав чинності із 23.03.2023 року), за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіального органу чи підрозділу, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України про державний кордон або про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, до завершення процедури розгляду такої заяви.

Частинами 11-12 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців. Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ці нормативні приписи також узгоджуються із нормами частини 4 ст.30 Закону України №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», де передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для: - їх ідентифікації, - забезпечення їх примусового видворення, - реадмісії за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний вище перелік підстав для продовження строку затримання є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас, як уповноважені державні органи так і адміністративний суд, реалізуючи мету звернення до адміністративного суду про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства, повинні враховувати частину 13 статті 289 КАС України, де надано певне роз`яснення.

Так, зазначено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Тобто, у кожному конкретному випадку, якщо відповідний адміністративний позов про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства подано з метою ідентифікації особи, забезпечення примусового видворення чи реадмісії, повинні братись до уваги конкретні фактичні обставини, які доводять факт того, що: - дійсно особа не співпрацює під час процедури її ідентифікації; - відсутня інформація з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства; - відсутні документи, необхідні для ідентифікації особи.

При цьому, необхідно встановлювати причини та умови існування вказаних фактів, як-то: - в чому саме проявляється факт відсутності співпраці особи під час процедури її ідентифікації ?; - чи зумовлена така відсутність співпраці суб`єктивною поведінкою особи, чи можливо існують об`єктивні для особи перешкоди для такої співпраці ?; - яка саме причина відсутності інформації з країни громадянської належності або країни походження особи, і які саме заходи (дії) було вчинено уповноваженим органом для отримання такої інформації ?; - які саме документи є відсутніми для ідентифікації особи, і чи такі документи є настільки необхідними і важливими, без яких неможливо здійснити об`єктивну ідентифікацію особи.

Крім цього, відповідно до п.1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п.5 вказаного Типового положення, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Аналізуючи наведені вище нормативні положення, колегія суддів зазначає, що підставами позову про затримання чи продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства, зокрема, з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України, є обставини, які вказують на те, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію: а) ймовірно (за наявності обґрунтованих підстав вважати) буде: ухилятися від виконання рішення про його (її) примусове видворення; перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; б) або якщо існує ризик його (її) втечі; в) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Тут важливим є нормативний припис про те, що прийняттю рішення про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України повинен передувати факт існування процедури примусового видворення або реадмісії.

Також підлягають з`ясуванню підстави, що формують висновок про те, що особа буде ухилятися від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії. Такими підставами є тривалість і причини перебування іноземця або особа без громадянства, наявність документів, наявність коштів, наявність близьких родичів чи знайомих співгромадян, поведінка самої особи, які в сукупності можуть свідчити про те, чи іноземець або особа без громадянства має відкритий (або ж прихований) намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджати проведенню процедури видворення чи реадмісії.

Із змісту розглядуваного у цій справі позову ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 про продовження строку затримання, видно, що позивач просить продовжити строк затримання відповідача для досягнення подвійної мети, а саме, затримання з метою його ідентифікації та затримання з метою забезпечення його примусового видворення за межі України.

Відносно питання щодо продовження строку затримання відповідача з метою його ідентифікації, то колегія суддів враховує наступне.

Як видно із матеріалів справи працівниками Головного управління ДМС України у Львівській області встановлено, що громадянин республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перевищив строк свого перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п.2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скороченні строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012.

Пунктом 2 цього Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України.

Тобто, позивачем визнається той факт, що відповідач громадянин республіки білорусь ОСОБА_3 прибув в Україну на законній підставі, однак, перевищив строк свого перебування на території України.

Матеріалами справи підтверджується, що особа відповідача чітко встановлена, а саме, що це громадянин республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Жодних суперечливих даних щодо особи відповідача немає.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що громадянин республіки білорусь ОСОБА_1 звертався до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Також громадянин республіки білорусь ОСОБА_1 звертався до адміністративного суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, що полягає у відмові у розгляді його заяви про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні та зобов`язання прийняти таку.

Ці питання являються предметом спору в адміністративній справі №140/13891/23.

Також, як уже було вказано апеляційним судом вище, слід враховувати приписи частини 13 статті 289 КАС України, де зазначено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, є, зокрема, 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Тобто, у кожному конкретному випадку, якщо відповідний адміністративний позов про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства подано з метою ідентифікації особи, то повинні братись до уваги конкретні фактичні обставини, які доводять факт того, що: - дійсно особа не співпрацює під час процедури її ідентифікації; - відсутня інформація з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства; - відсутні документи, необхідні для ідентифікації особи.

При цьому, необхідно встановлювати причини та умови існування вказаних фактів, як-то: - в чому саме проявляється факт відсутності співпраці особи під час процедури її ідентифікації; - чи зумовлена така відсутність співпраці суб`єктивною поведінкою особи, чи можливо існують об`єктивні для особи перешкоди для такої співпраці; - яка саме причина відсутності інформації з країни громадянської належності або країни походження особи, і які саме заходи (дії) було вчинено уповноваженим органом для отримання такої інформації; - які саме документи є відсутніми для ідентифікації особи, і чи такі документи є настільки необхідними і важливими, без яких неможливо здійснити об`єктивну ідентифікацію особи.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованість вимог позивача ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області про продовження строку затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його ідентифікації.

Відносно питання щодо продовження строку затримання відповідача з метою вжиття заходів щодо його примусового видворення, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 30 Закону України №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом (ч.2 ст.30 Закону).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ч.2 ст.30 Закону).

Як визначено частиною 4 цієї статті 30 Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення (ч.5 ст.30 Закону).

Водночас, згідно ч.8 статті 30 Закону, положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що лише за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Отже, важливим є нормативний припис про те, що прийняттю рішення про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України повинен передувати факт існування процедури примусового видворення, в тому числі наявності рішення компетентного органу про примусове видворення.

При цьому, підстави для висновку про те, що особа буде ухилятися від виконання рішення про його (її) примусове видворення або ж перешкоджатиме проведенню процедури видворення, повинні бути обґрунтованими.

У розглядуваній справі апеляційним судом встановлено і визнається представником позивача той факт, що відносно відповідача громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 відсутнє рішення компетентного органу про його примусове видворення за межі території України, як і відсутня процедура його примусового видворення.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованість вимог позивача ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області про продовження строку затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його примусового видворення за межі території України.

Судова колегія враховує висновки ЄСПЛ у справах щодо питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині продовження строку затримання громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк три місяці, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Тому рішення суду першої інстанції слід скасувати і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відносно решта доводів апеляційної скарги відповідача, то такі доводи не впливають на висновок апеляційного суду про безпідставність усіх позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина республіки білорусь ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 червня 2023 року в адміністративній справі №461/4995/23 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина республіки білорусь ОСОБА_2 про продовження строку затримання скасувати і прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 15.11.2023 року