Справа № 120/10054/23
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 листопада 2023 р. Справа № 120/10054/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятого відповідачем рішення від 28.06.2023 за №20 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу. Представник позивача вважає, що реклама, яку відповідач вважає дискримінаційною, не є такою, адже демонструє спілкування двох осіб без будь-яких вказівок про перевагу однієї статі над іншою. При цьому, основний зміст рекламного зображення полягає в демонстрації процесу передачі інформації про початок сезону відпочинку в ТОВ "Резиденція ТерраМаре". Наголосив, що реклама ФОП " ОСОБА_1 пройшла перевірку на відповідність Стандартам розміщення реклами "Meta", Стандартам спільноти "Meta", Стандартам спільноти "Facebook" та Правилам спільноти "Instagram".

Крім того, представник позивача звернув увагу на відсутність в оскаржуваному рішенні належного обґрунтування, як саме зображення облич людей, які обмінюються інформацією про початок сезону відпочинку в «Резиденції ТерраМаре» (зміст реклами) порушує етичні, гуманістичні, моральні норми та (або) нехтує правилами пристойності, а також того, чому зазначене зображення у сучасному суспільстві може бути визнано таким, що порушує етичні, гуманістичні моральні норми та (або) нехтує правилами пристойності.

Ухвалою від 12.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 31.07.2023 повернуто ФОП ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2684,00 грн., помилково сплачений відповідно до платіжної інструкції №30 від 04.07.2023.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що ним у відповідності до норм чинного законодавства про рекламу правомірно прийнято Рішення від 28.06.2023 за №20 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу в сумі 5083,00 грн. за порушення вимог ч. 3 ст. 7, п. 1 ст. 8 Закону України «Про рекламу».

Зазначив, що при прийняті спірного рішення відповідачем було враховано експертний висновок від 23.06.2023 №1-2023 Індустріального гендерного комітету з реклами та ГО "УАМ" в якому визначено, що «Реклама ТМ «RESIDEZATERRAMARE» порушує вимоги п.3 ст.7 та п. 1 ст.8 Закону України "Про рекламу" та ст. 5 п. 5.2.2, 5.2.4,5.2.7, 5.2.8 Стандарту "Недискримінаційна реклама за ознакою статі" - СОУ 2-2011 (текст Стандарту розміщений у вільному доступі).

Вказав, що аргументи позивача про перевірку рекламного продукту на відповідність Стандартам спільноти «Меtа», Стандартам спільноти «Facebook», та Правилам спільноти «Instagram» не мають значення в контексті вирішення питання щодо законності реклами, оскільки перелічені Стандарти та Правила діють у межах відповідних спільнот та стосуються продукту, що поширюються на платформах цих спільнот. Водночас зазначені спільноти не є компетентними та/або уповноваженими суб`єктами, які здійснюють перевірку реклами на предмет відповідності законодавству України.

Також, представник відповідача звернув увагу, що наданих позивачем пояснень слідує, що він самостійно виготовив рекламу за допомогою функціоналу соціальної мережі Instagram та надав копію виписки для аканту «ТеггаМаге». Разом з тим, відповідач повідомив, що зі змісту зазначеної у виписці інформації неможливо встановити, за який саме пост (пост якого змісту) було сплачено 10,00$. Інших документів, які б підтверджували вартість реклами, Позивачем надано не було. Отже, відповідач не мав можливості встановити вартість реклами, здійсненої позивачем.

07.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказала на необґрунтованість доводів відповідача та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема зауважила, що як текстова, так і зображувальна частина рекламного об`єкту, відображала інформацію про початок організації відпочинку ТОВ «Резиденцією ТерраМаре» саме з 25 травня 2023 року. Така реклама була спрямована на формування обізнаності споживачів реклами саме про початок літнього сезону відпочинку у ТОВ «Резиденцією ТерраМаре».

Також вказала про безпідставність тверджень відповідача з приводу неможливості визначення вартості реклами, адже позивачем було дотримано вимог ч. 5 ст. 27 Закону України «Про рекламу», відповідно до якої вартість розповсюдженої реклами визначається виходячи з договірної (нарахованих) податків, зборів (обов`язкових платежів), які встановлені Податковим кодексом України. На виконання цієї вимоги закону Головному управлінню Держпродспоживслужби у Вінницькій області разом із письмовим поясненням від 14.06.2023 ФОП ОСОБА_2 було надано виписку для аккаунту «ТеггаМаге» про оплату «Meta» від 14.06.2023, яка є електронним доказом в розумінні ст. 99 КАС України.

Окремо наголошено на неспівмірності визначеного в оскаржуваному рішенні розміром штрафу та вартістю реклами.

Щодо можливості застосування Стандартів розміщення реклами «Meta», Стандартів спільноти «Meta», Стандартів спільноти «Facebook» та Правил спільноти «Instagram» представник відповідача зазначила, що згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про рекламу» в онлайн-медіа визначається відповідними суб`єктами у сфері онлайн-медіа самостійно.

На виконання цього припису закону спільноти «Facebook» та «Instagram» контролюють додержання їх користувачами Стандартів розміщення реклами «Meta», Стандартів спільноти «Meta», Стандартів спільноти «Facebook» та Правил спільноти «Instagram», які прийняті на виконання положень законодавства тих держав, де функціонують відповідні соціальні мережі.

У змісті вищезазначених актів прослідковується чітка антидискримінаційна політика. Вимоги до реклами в соціальній мережі «Instagram» враховують наявність різних вікових категорій користувачів та передбачають вжиття обмежувальних заходів щодо спірного контенту. Це вказує на те, що внутрішні правила користування соціальною мережею укладені з урахуванням правових стандартів гарантування прав і свобод людини і громадянина, у тому числі, у сфері запобігання та протидії дискримінації.

Зважаючи на територіальні межі функціонування соціальних мереж «Facebook» та «Instagram», доцільно відзначити, що ці акти складено не лише у відповідності до законодавства окремих держав, а й згідно з нормами міжнародних актів у сфері прав людини. З цього слідує, що міжнародний характер їх дії вказує на універсальність цих соціально-правових регуляторів, а отже, й застосовність їх до правовідносин розміщення реклами.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем за законодавством України. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності позивача є: 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг (основний); 77.29 Прокат інших побутових виробів і предметів особистого вжитку; 77.21 Прокат товарів для спорту та відпочинку; 93.11 Функціювання спортивних споруд; 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 56.29 Постачання інших готових страв.

Судом встановлено, що в ході здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу 31.05.2023 посадовою особою Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області начальником відділу контролю за рекламою, дотриманням антитютюнового законодавства та пробірного контролю Управління захисту споживачів Жмурко О.В. складено протокол про наступне: ТОВ "Резиденція Террамаре" місце здійснення діяльності: вул. Центральна, 2Б, с. Лука-Мелешківська, Вінницький район, Вінницька область, м. Вінниця вбачаються: - ознаки дискримінаційної реклами.

До протоколу додано лист-вимогу від 31.05.2023 Вих-7.4/2639-23 про надання необхідних документів та фотокопії порушення законодавства про рекламу.

Листом від 14.06.2023 ФОП ОСОБА_1 повідомив відповідача, що підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 (ТОВ "Резиденція Террамаре") фактично здійснюється ним. Повідомив, що вартість реклами, що розміщена в соціальній мережі "Instagram" становить 10 дол. США, в підтвердження чого долучив виписку про оплату Meta.

Також, повідомив, що ним самостійно (без посередників) здійснювалась реклама за допомогою функціоналу соціальній мережі "Instagram" та жодних дискримінаційних посилань у собі не несла.

На підставі протоколу про порушення законодавства про рекламу від 14.06.2023 посадовою особою Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області прийнято рішення від 14.06.2023 №22 про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу відносно суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Крім того, 14.06.2023, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про рекламу, п. 4 Положення "Про Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області" суб`єкту господарювання направлено вимогу від 14.06.2023 за №Вих-7.4/2900-23, в якому повідомлено ФОП ОСОБА_1 , що розгляд справи про порушення законодавства про рекламу відбудеться 28.06.2023 ою 11:00 год. у ГУ Держпродспоживслужби у Вінницькій області. Також позивача повідомлено, що у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Поряд із цим, Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області звернулося до громадської організації «Українська Асоціація Маркетингу» з листом від 31.05.2023 №Вих-7.4/2640-23, в якому просило здійснити експертизу реклами, розміщеної на сторінці облікового запису residenzaterramare. До листа додано фотокопію зображення реклами.

Відповідно до експертного висновку Індустріального гендерного комітету з реклами та Громадської організації «Українська Асоціація Маркетингу» від 23.06.2023 №1-2023, реклама ТМ "RESIDEZATERRAMARE" є дискримінаційною та порушує вимоги вимоги ст.7 п.3 та ст.8 п.1 Закону України «Про рекламу» та ст.5 п. 5.2.2, 5.2.4,5.2.7, 5.2.8 Стандарту "Недискримінаційна реклама за ознакою статі" - СОУ 2-2011.

28.06.2023 відбулось засідання щодо розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, що зафіксовано у протоколі №24. В зазначеному протоколі наведено детальне обґрунтування з посиланням на законодавство та експертний висновок Індустріального гендерного комітету з реклами та ГО «УАМ» від 23.06.2023 №1-2023, щодо суті правопорушення, вчиненого ФОП ОСОБА_1 .

З підстав неможливості встановлення вартості розповсюдженої реклами, з недотриманням встанволених законом вимог щодо змісту реклами, вирішено прийняти рішення про накладення штрафної санкції в розмірі 299 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Також, 28.06.2023 відповідач прийняв рішення за №20 "про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу", яким вирішено накласти на суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 5083,00 грн. (п`ять тисяч вісімсот три грн. 00 коп.) за недотримання встановлених вимог щодо змісту реклами та неможливості встановлення вартості реклами (передбачена відповідальність згідно п.1 ч. 2 та ч. 7 ст. 27 Закону України "Про рекламу").

Крім того, 26.07.2023 відповідачем прийнято рішення №20В про виправлення описки в рішенні від 28.06.2023 №20, яким вирішено вважати правильним розмір накладеного штрафу 5083,00 грн (п`ять тисяч вісімдесят три грн. 00 коп.).

Вважаючи рішення №20 від 28.06.2023 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 4 ст.4 Закону №877 виключно законами встановлюються: органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Отже, виключно законами встановлюються органи контролю та їх повноваження. При цьому, під час здійснення заходів контролю суб`єкт владних повноважень, діє відповідно до Закону №877 та спеціальних нормативно - правових актів, в тому числі і підзаконних.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, є Закон України «Про рекламу» від 03.07.1996 №270/96-ВР (далі Закон №270/96-ВР).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 26 Закону № 270/96 контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснюють у межах своїх повноважень спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами.

Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого Постановою КМУ №667 від 02.09.2015 (далі - Положення) Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства та який реалізує державну політику (окрім іншого), у галузі державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері.

Відповідно до ч. 4 п.9 Положення, одним і основних завдань Держпродспоживслужби є здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу в частині захисту прав споживачів реклами, та прийняття рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, а також про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження.

Частиною другою статті 26 Закону № 270/96 передбачено, що на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Крім того, відповідний орган державної влади має право: вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю; надавати (надсилати) рекламодавцям, виробникам та розповсюджувачам реклами обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень; приймати рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження; приймати рішення про зупинення розповсюдження відповідної реклами.

Органи державної влади зобов`язані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними вимог законодавства про рекламу не менше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.27 Закону № 270/96 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладає штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на: - рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдженої реклами; - виробників реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості виготовлення реклами; - розповсюджувачів реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдження реклами.

Отже, Законом №270/96 Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу.

На виконання положень ч.4 ст.27 Закону № 270/96 постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу (далі - Порядок № 693).

Оцінюючи доводи сторін в частині виявлених порушень Закону №270/96, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про рекламу» реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 7 Закону України «Про рекламу» реклама не повинна містити інформації або зображень, які порушують етичні, гуманістичні, моральні норми, нехтують правилами пристойності.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про рекламу» у рекламі забороняється вміщувати твердження, які є дискримінаційними за ознаками походження людини, її соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, політичних поглядів, ставлення до релігії, за мовними ознаками, родом і характером занять, місцем проживання, а також такі, що дискредитують товари інших осіб.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про рекламу» у рекламі забороняється використовувати засоби і технології, які діють на підсвідомість споживачів реклами.

Ч. 5 ст. 1 Закону України «Про рекламу» встановлює, що дискримінаційна реклама за ознакою статі - реклама, що містить твердження та/або зображення щодо інтелектуальної, фізичної, соціальної чи іншої переваги однієї статі над іншою та/або щодо стереотипності ролі чоловіка та жінки, що пропагує принизливе та зневажливе ставлення: принижує гідність людини за ознакою статі; демонструє насильство за ознакою статі: використовує зображення тіла людини (частини тіла] виключно як сексуального об`єкта з метою привернення уваги споживача та/або посилання (слова, звуки, зображення) на сексуальні стосунки, що не стосуються рекламованого продукту чи способу його споживання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 №5207-VІ, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до п.5.2 ст.5 Стандарту СОУ2-2011 «Недискримінаційна реклама за ознакою статі» (далі - Стандарт) реклама не повинна принижувати права чи применшувати значущість обов`язків, очікувань, відносин та суспільних ролей людей однієї чи іншої статі у відповідності до чинного законодавства України.

У п. 5.2.2 Стандарту зазначається, що забороняється пропагування у рекламі культу насильства і жорстокості, розповсюдження порнографії та інформації, що принижує людську гідність і завдає шкоди моральному добробуту дитини.

Відповідно до п. 5.2.4 Стандарту варто уважно підходити до використання відомих та авторитетних особистостей з метою рекламування продукції, послуг тощо, оскільки це може сприяти створенню помилкового враження щодо соціальних та Тендерних стереотипів у соціалізації дитини. Використання відомих особистостей може посилювати стереотипи, засновані на висловлених особистих схваленнях, певних ідеях, реальному досвіді і переконаннях, які, однак, можуть не відповідати позитивним нормам та суспільним очікуванням.

Згідно з п. 5.2.7 Стандарту реклама не повинна включати заяви та візуальні презентації, які можуть негативно впливати або порушувати норми суспільної культури і моралі, шо вважаються загальновизнаними більшістю споживачів (читачів, глядачів, покупців, відвідувачів тощо) рекламного продукту у даному суспільстві.

П. 5.2.8 (а) Стандарту визначає, що реклама вважається дискримінаційною за ознакою статі та порушує добросовісну маркетингову практику, якщо: зображує чи описує жінку або чоловіка як прикрасу чи сексуальний об`єкт, включає натяки на статеві стосунки та сексуальність людей, які нічим не пов`язані з рекламованим продуктом, та не мають прямих асоціацій зі споживанням рекламованого продукту, товару, послуг тощо: порушення посилюється, якщо сексуальність людини зображується чи описується принизливо, зневажливо, наклепницьким чином [для людської гідності) через мову, позування, вербальні або невербальні натяки тощо).

Отже, при визначенні відповідності реклами ознакам дискримінаційності слід враховувати продукт або послугу, що рекламується, та доцільність зображення чоловіка, жінки, людського тіла й контекст відповідної реклами.

Судом встановлено, що позивачем 17.05.2023 в соціальній мережі "Instagram" позивачем було розміщено рекламу про початок роботи сезону відпочинку в "Резиденція ТерраМаре". Зокрема, рекламне зображення демонструє спілкування двох осіб без будь-яких вказівок про перевагу однієї статі над іншою. Обидва учасники діалогу є рівноправними і зображені такими, що один учасник - передає інформацію словесно, а інший - сприймає її на слух, що цілком узгоджується із правилами етики.

Як пояснила в позовній заяві представник позивача, основний зміст рекламного зображення полягає в демонстрації процесу передачі інформації про початок сезону відпочинку в ТОВ "Резиденції ТерраМаре" від одного учасника діалогу до іншого, безвідносно до їх статі. Процес обміну інформаційними даними зберігає свою суть незалежно від того, особи якої статі зображені в рекламі. Тож, реклама не пропагує будь-якої стереотипності ролі чоловіка та жінки. Крім того, учасники спілкування не демонструють будь-яких образливих відносин один до одного. Жоден з учасників діалогу не ставить свого співрозмовника в некомфортне психологічно чи фізично становище, що унеможливлює принизливе та зневажливе ставлення.

Також, представник позивача зауважила, що акцентування уваги на обличчях людей, які розмовляють, має на меті відображення виключно процесу їх спілкування, а в даному разі - обміну інформацією щодо початку сезону відпочинку в ТОВ «Резиденції ТерраМаре».

Слід зважати і на те, що відповідно до п. 5.2.9 Стандарту реклама не вважається дискримінаційною за ознакою статі та не порушує належної добросовісної рекламної та маркетингової практики, коли вона зображує оголене людське тіло чи умовно вдягнених людей, якщо це пов`язано з рекламованим продуктом, має прямі асоціації зі споживанням рекламованого продукту, товару, послуг тощо, відповідає чинному законодавству, та не принижує людської гідності, не порушує норм суспільної культури та моралі, які вважаються загальновизнаними більшістю споживачів (читачів, глядачів, покупців, відвідувачів тощо) рекламного продукту у даному суспільстві.

Згідно з ч. 1 ст. 14 і Закону України «Про рекламу» обсяг реклами в онлайн-медіа визначається відповідними суб`єктами у сфері онлайн-медіа самостійно.

Згідно з розділом 2 «Правила розміщення реклами «Meta»» Стандартів розміщення реклами «Meta» правила ґрунтуються на основних цінностях компанії та принципах, до яких належить, зокрема, захист людей від небезпечних і дискримінаційних дій, причому ці правила вимагають від усіх рекламодавців дотримуватися законів у своїй юрисдикції, не брати участі в дискримінаційних діях і не продавати незаконні чи небезпечні речовини.

Розділ 3 «Процес перевірки реклами» Стандартів розміщення реклами «Meta» встановлює, що процедура перевірки реклами виконується автоматично перед показом реклами й зазвичай займає до 24 годин, хоча в деяких випадках може вимагати більше часу. Поки триває перевірка, реклама має статус «На перевірці».

Крім того, оголошення можуть перевірятися повторно, зокрема після публікації.

Система перевірки реклами перевіряє рекламні оголошення на наявність порушень правил. Цей процес перевірки може охоплювати певні компоненти оголошення, наприклад, зображення, відео, текст та інформацію про таргетинг, а також пов`язану з оголошенням цільову сторінку або інші місця призначення й іншу інформацію.

Якщо в будь-який момент процесу перевірки буде виявлено порушення, оголошення буде відхилено, а обліковий запис компанії або його ресурси може бути обмежено.

Також у Стандартах спільноти «Meta» передбачено, що Стандарти спільноти «Facebook» разом із Правилами спільноти «Instagram» визначають, що заборонено в технологіях «Meta». Неприйнятний контент - контент, що є незаконним або іншим чином вважається неприйнятним для людей, які використовують відповідні технології. Політика щодо дискримінації «Meta» є наступною. Реклама не повинна дискримінувати або заохочувати до дискримінації людей на підставі особистих якостей, як-от раси, етнічної приналежності, кольору шкіри, національного походження, віросповідання, віку, статі, сексуальної орієнтації, тендерної ідентичності, сімейного стану, обмеження дієздатності, стану здоров`я чи спадкового захворювання. «Meta» забороняє рекламодавцям використовувати рекламні продукти для дискримінації людей. Це означає, що рекламодавцям заборонено: (1) використовувати інструмент вибору аудиторії для: (а) неправомірного таргетингу реклами на певні групи людей; чи (б) неправомірного виключення певних груп людей з аудиторії оголошень; або (2) включати у свої оголошення дискримінаційний контент. Рекламодавці також повинні дотримуватися застосовного законодавства, яке забороняє дискримінацію. До них відносяться закони, що забороняють дискримінацію груп людей у зв`язку, наприклад, з пропозиціями житла, працевлаштування й кредитування.

Стандартами спільноти «Meta» визначено, що спірний контент - контент, що може призвести до негативних наслідків. До спірного контенту належить контент для дорослих. Так, рекламні оголошення не повинні містити контенту для дорослих. Наприклад, зображення оголених тіл, людей у відвертих або непристойних позах чи діяльності, яка має опосередкований або явний сексуально-провокативний характер. Оголошення, що стверджують або передбачають можливість зустрітися з кимось, установити з ним зв`язок або переглянути його контент, не мають позиціонуватися в сексуальному контексті або з наміром сексуалізувати людину, зображену в рекламі.

Важливим є і те, що Правила розміщення реклами застосовуються до: (1) реклами й комерційного контенту, що було надано платформою «Meta» або придбано через неї в службах «Meta» або поза ними, зокрема реклами, придбаної відповідно до Стандартних умов та положень АААА/ІАВ; [2] реклами, що відображається в додатках «Meta»; та (3) реклами в «Instagram». «Meta» залишає за собою право на власний розсуд відхиляти, схвалювати або видаляти будь-яку рекламу з будь-якої причини, зокрема рекламу, яка негативно впливає на відносини з нашими користувачами чи яка рекламує контент, послуги або діяльність, що суперечать позиції «Meta» щодо конкурентоспроможності, інтересам чи рекламній філософії.

Крім того, судом враховано доводи представника позивача, які суд вважає доречними, що реклама ФОП ОСОБА_1 пройшла перевірку на відповідність реклами «Meta», Стандартам спільноти «Meta», Стандартам спільноти «Facebook» та Правилам спільноти «Instagram», а отже, реклама була схвалена корпорацією конгломерату соціальних мереж «Meta».

Підставою для такого висновку є те, що протягом всього часу розміщення реклами в соціальній мережі «Instagram» до облікового запису рекламодавця не застосовувались будь-які заборони чи обмеження, реклама вільно розповсюджувалась та використовувалась за призначенням

З урахуванням вищенаведених обставин суд доходить до переконання, що посадовими особами Головного управління Держпррдспоживслужби у Вінницькій області помилково не було враховано вищенаведених обставин та розцінено розміщену позивачем в соціальній мережі "Instagram" реклами про початок роботи сезону відпочинку в "Резиденції "ТерраМаре" як дискримінаційну. В зв`язку з чим, суд вказує про відсутність підстав для накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у зв`язку з відсутністю складу правопорушення законодавства про рекламу.

Щодо ж до посилань сторони відповідача на Експертний висновок від 23.06.2023 №1-2023 Індустріального гендерного комітету з реклами та ГО "УАМ" в якому визначено, що «Реклама ТМ «RESIDEZATERRAMARE» порушує вимоги п.3 ст.7 та п. 1 ст.8 Закону України "Про рекламу" та ст. 5 п. 5.2.2, 5.2.4,5.2.7, 5.2.8 Стандарту "Недискримінаційна реклама за ознакою статі" - СОУ 2-2011, то суд зауважує, що останній не містить належного обґрунтування тверджень того, що матеріали розміщеної позивачем реклами містять елементи еротізації та флірту.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2021 року у справі №480/85/19 Верховний Суд наголосив, що експертний висновок Громадської організації «Українська Асоціація Маркетингу» має оцінюватися судом в сукупності іншими доказами, поданими у справі, зокрема з наявними у матеріалах справи світлинами зображення, щодо якого зроблений експертний висновок, що їх (такі світлини) відповідач надав на підтвердження обставин порушення, як він стверджує, позивачкою вимог законодавства про рекламу.

В даному випадку, суд враховує, що розміщена позивачем в соціальній мережі "Instagram" реклама пройшла перевірку на відповідність реклами «Meta», Стандартам спільноти «Meta», Стандартам спільноти «Facebook» та Правилам спільноти «Instagram», а відтак позивач мав обґрунтовані очікування того, що його реклама не порушує законодавство про рекламу.

Також, окремої уваги заслуговує надання оцінки визначення розміру застосованих до позивача оскаржуваним рішенням штрафних санкції.

Так, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що ГУ Держпродспоживслужби у Вінницькій області не мало можливості встановити вартість реклами, адже з аналізу інформації, зазначеної у виписці, неможливо встановити, за який саме пост (пост якого змісту) було сплачено 10,00$.

Суд такі доводи сторони відповідача оцінює критично, оскільки з наявних в матеріалах справи документів , зокрема, виписки для аккаунту «ТеггаМаге» про оплату «Meta» від 14.06.2023, у термін з 17.05.2023, 00:00, по 26.05.2023, 23:59 слідує, що позивачем здійснено оплату за три публікації в мережі «Instagram» на загальну вартість 19,57 $ (USD) доларів США, зокрема: публікація про піцу та два окремих «Instagram Post».

У своїх поясненнях від 14.06.2023 та у позовній заяві позивач зазначив, що рекламний об`єкт, який відповідач вважає порушенням, відповідає запису у виписці -Instagram Post (від 17.05.2023, 00:00, по 26.05.2023, 23:59), вартість якого становить 10 $ (USD) доларів США.

Відповідна обставина також не заперечувалась й представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача зазначив, що надана Виписка для аккаунту «ТеггаМаге» про оплату «Meta» від 14.06.2023 є єдиним документом, який підтверджує вартість реклами, а будь-які інші документи у позивача відсутні.

З огляду на встановлені обставини суд погоджується з доводами представника позивача, що ФОП ОСОБА_1 на вимогу Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області надав найбільш повну та достовірну інформацію щодо вартості рекламного зображення, що є достатнім доказом для встановлення вартості реклами Відповідачем

Таким чином, виходячи з вартості реклами, розмір штрафу згідно з Рішенням про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 28.06.2023 № 20, є неспівмірним до вартості реклами та відсутності доказів того, що розміщення вказаної реклами мало негативні наслідки для суспільства.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 06 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Вінницького окружного адміністративного суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не було виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9900,00 грн. суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат представником позивача адвокатом Брилянт І.О. надано: Договір про надання правничої допомоги №21/23 від 30.06.2023, додаткової угоди №1 від 19.07.2023 до договору про надання правничої допомоги №21/23 від 30.06.2023, Звіт (акт наданих послуг) від 16.08.2023 за вих. №299/23, згідно з яким адвокатом витрачено 5 год. 30 хв. часу на надання правової допомоги, в зв`язку з чим вартість такої допомоги визначена в сумі 9900,00 грн., платіжну інструкцію від 28.09.2023 за №230 на суму 9900,00 грн., ордер на надання правничої (правової) допомоги від 06.07.2023 серії АВ №1083531.

Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставіКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9900,00 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Обсяг і складність оформлених процесуальних документів також є незначним та не потребував значних зусиль для адвоката. Окрім того необхідно також врахувати, що розмір застосованих до позивача оскаржуваним рішенням штрафних санкцій є значно меншим ніж витрати на правову допомогу, що відшкодування яких клопоче представник позивача.

Відтак, беручи до уваги, вищенаведене суд дійшов до переконання про завищеність загального розміру понесених витрат, тому, на переконання суду, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума в розмірі 2500 грн.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області №20 від 28.06.2023, яким на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 5083,00 грн. за порушення законодавства про рекламу.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області (вул. Праведників світу, 19, м. Вінниця, 21036, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна