Справа № 260/3678/22
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3678/22 пров. № А/857/18348/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Довгополова О.М.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 260/3678/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Гаврилко С.Є.,

справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) ( далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю Відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України - ОСОБА_1 від 18.09.2022 року; - визнати дії начальника 4 групи інспекторів прикордонного прикордонної служби (тип А) впс " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) лейтенанта ОСОБА_2 протиправними; -витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на відповідача.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 18 вересня 2022 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач у відповідності до статті 23 частини 1 абзацу 5 Закону України № 3543-XII, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації оскільки у нього на утриманні та самостійному вихованні є неповнолітній син. Отже позивач мав право на перетин державного кордону України як особа, яке не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Відтак рішення про відмову позивачу у перетині кордону є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами. Військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою зняття його з військового обліку або надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби позивач не надав.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 18 вересня 2022 року позивач з метою перетину державного кордону України прибув до пункту пропуску через державний кордон "Вилок".

Для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України позивач надав:

паспорт громадянина України для виїзд за кордон НОМЕР_2 , виданий 10 листопада 2021 року,

рішення Хустського районного суду від 02 травня 2022 року у справі № 309/1465/22, яким встановлено факт утримання та самостійного виховання ОСОБА_3 ;

оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_3 , виданого 10 грудня 2016 року;

витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, в якому містяться відомості про розірвання шлюбу 10 вересня 2013 року.

Рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) НОМЕР_4 прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_4 від 18 вересня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку із відсутністю документів на право перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.

Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (далі - Закон № 389-VІІІ).

Так, згідно ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (далі - Закон №3543-XII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Закон №3543-ХІІ встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ст. 1 Закону № 3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-XII перетин громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила №57).

Згідно з п. 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм слід дійти висновку, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте, для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

При цьому колегія суддів наголошує, що підтвердженню належними доказами підлягає саме обставина приналежності до осіб, які відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, в даному випадку, підтвердження обставини самостійного виховання дитини до 18 років.

Адміністрацією Державної прикордонної служби України у листі від 17.03.2022 №23-6855/0/6-22-вих органам Держприкордонслужби роз`яснено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 року не застосовується до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей) + свідоцтво про смерть матері дитини / рішення суду про позбавлення матері батьківських прав / визнання матері дитини безвісти відсутньою / рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання з батьком.

Колегія суддів також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №921).

Згідно п.2 Порядку №921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Відповідно до п.16 Порядку №921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів:

-для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;

-для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Пунктом 56 Порядку №921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого указом Президента України від 30 грудня 2016 року №582/2016.

Так, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу в розумінні зазначеного вище Положення є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з нормами вказаного Положення, у військовому квитку, серед іншого, проставляється відмітка про зняття військовослужбовця з військового обліку.

Враховуючи наведене, колегія суддів наголошує, що єдиними документами, що посвідчують факт зняття особи з військового обліку є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відповідною відміткою.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09.03.2023 у справі № 600/2520/22-а.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивачем було надано посадовим особам відповідача наступні документи: паспорт громадянина України для виїзд за кордон НОМЕР_2 , виданий 10 листопада 2021 року, рішення Хустського районного суду від 02 травня 2022 року у справі № 309/1465/22, яким встановлено факт утримання та самостійного виховання ОСОБА_3 ; оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_3 , виданого 10 грудня 2016 року; витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, в якому містяться відомості про розірвання шлюбу 10 вересня 2013 року.

Військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою зняття його з військового обліку або надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивач уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби не надав.

Оскільки вищезазначені документи не було надано, то для підтвердження самостійного виховання неповнолітньої дитини позивач повинен надати один з таких документів: свідоцтво про смерть матері дитини; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісти відсутньою; рішення суду про оголошення матері померлою; рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання дитини з батьком.

Згідно з рішенням Хустського районного суду від 02 травня 2022 року у справі № 309/1465/22, яке набрало законної сили 02 червня 2022 року, встановлено факт, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на утриманні та самостійному вихованні батька ОСОБА_1 .

Також позивачем було надано витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, у якому містяться відомості про розірвання шлюбу 10 вересня 2013 року.

Верховний Суд у справі №822/2446/17 висловив позицію, що позаяк правовий статус «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливість застосування поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні два факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя в житті дитини.

Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надані позивачем для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітньої дитини судові рішення дають можливість дійти висновку, що позивач відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII, самостійно виховує неповнолітню дитину віком до 18 років.

Отже, рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-ти річного віку, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 260/3678/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар