Справа № 682/1934/23
Суддя: Маршал І. М.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 682/1934/23
Провадження № 2-а/682/21/2023
РІШЕННЯ
07 листопада 2023 року
Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючої - судді Маршал І.М.,
секретаря судових засідань Захарчук С.П.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача, адвоката Мукомел Л.А.,
представника відповідача Фортельної Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славута справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницької області в особі Славутського відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -
ОСОБА_1 звернулася до Славутського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницької області в особі Славутського відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про примусове повернення позивачки в країну походження або третю країну. В обґрунтування позову вказувала, що Славутським відділом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області 05.07.2023 року було винесено рішення про примусове повернення її до країни походження або третьої країни, як іноземця або особи без громадянства. Згідно змісту вказаного рішення ОСОБА_1 повинна повернутися до країни походження або третьої країни та зобов`язана покинути територію України в термін до 03.08.2023 року. Позивачка вважає оскаржуване рішення протиправним з огляду на те, що вона проживає на території України з 2005 року. Так, в 2005 році вона переїхала до України разом зі своїми батьками, а саме, до міста Славути Хмельницької області, де навчалась у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 (м. Славута), яку закінчила у 2019 році, що підтверджується свідоцтвом від 14.06.2019 року ХМ № 51121429 про здобуття базової середньої освіти. Крім того, у 2022 році позивачка закінчила Державний професійно-технічний навчальний заклад «Славутський професійний ліцей» та здобула повну загальну середню освіту, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 30 червня 2022 року ХМ №53259382.
Позивачка 02.02.2022 року звернулась до відповідача з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, заяву було зареєстровано за номером № 400040445. Однак, в грудні 2022 року Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області позивачку було повідомлено, що розгляд її заяви, щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну зупинений. 05.07.2023 року Славутським відділом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області позивачці було вручено оскаржуване рішення, їй не було запропоновано скористатися правом на захист. Позивачці не має куди повертатись в країні походження, оскільки вона все своє свідоме життя від свого народження проживає на території України. Позивачка вважає оскаржуване рішення відповідача необґрунтованим, а тому просить суд визнати його протиправним та скасувати.
Представник позивачки адвокат Мукомел Л.А. в судовому засіданні підтримала заявлений позов із викладених у ньому підстав та просила його задоволити.
Представник відповідача Ю. Фортельна в судовому засіданні в режимі відео конференції заперечила проти позовних вимог, посилаючись на аргументи викладені у відзиві на адміністративний позов.
Заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у ній докази, суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є іноземцем, а саме, громадянкою російської федерації згідно даних паспорта громадянина російської федерації № 4066667 від 24.11.2015року.
Однак, ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в 2005 році разом зі своїми батьками переїхала на постійне місце проживання з російської федерації до м. Славути Хмельницької області, де вона з батьками проживає по даний час за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження позивачки НОМЕР_1 від 21.01.2004 року її батьком є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин російської федерації, який 25.04.2006 року отримав посвідку на постійне проживання в м. Славута Хмельницької області Серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково. Матір`ю позивачки є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка теж 08.10.2019 року отримала посвідку на постійне проживання в м. Славута Хмельницької області № НОМЕР_3 , яка дійсна до 07.10.2029 року.
Отже, викладене дає підстави для висновків, що батьки позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в силу п. 8 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є іноземцями (громадянами російської федерації), які постійно проживають в Україні на законних підставах починаючи з 2005 року. З цього часу разом з ними на території України, а саме, в АДРЕСА_1 , тобто від свого народження також проживає їхня донька (позивачка по справі) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка навчалась у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 (м. Славута), яку закінчила у 2019 році, що підтверджується свідоцтвом від 14.06.2019 року ХМ № 51121429 про здобуття базової середньої освіти, та яка у 2022 році закінчила Державний професійно-технічний навчальний заклад «Славутський професійний ліцей» та здобула повну загальну середню освіту, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 30 червня 2022 року ХМ №53259382.
Позивачка, яка з 2005 року, тобто фактично з однорічного віку проживає на території України, а саме, в АДРЕСА_1 , та яка здобула в навчальних закладах України повну загальну середню освіту, 02.02.2022 року звернулась з заявою до відповідача, яку зареєстровано за номером 400040445 про отримання дозволу на імміграцію в Україну, що підтверджується пам`яткою для іноземця та особи без громадянства, які перебувають у процедурі оформлення дозволу на імміграцію в Україну.
Однак, в грудні 2022 року відповідачем було повідомлено позивачці, що розгляд її заяви щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну зупинений.
Відповідач незважаючи на зупинення ним розгляду заяви позивачки щодо надання їй дозволу на імміграцію в Україну, тобто не вирішивши по суті порушеного нею питання, виніс 05.07.2023 року рішення про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни чим, серед іншого, порушив її суб`єктивне право на звернення до компетентних органів держави за захистом своїх прав.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).
Відповідно до положень Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також, несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ст.26).
Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними (ст.21, ст.22 Конституції України).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регулюється насамперед Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.
Зі змісту ч. 7 ст. 1 зазначеного Закону вбачається, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.
Згідно п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.
При цьому, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України, у випадках, зазначених у ст.4 ч.3-ч.13, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ст.4 ч.14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Частиною 1 ст. 26 Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - "Інструкція").
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Процедура оформлення, видачі, обміну, тощо, посвідки на тимчасове проживання урегульована Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визначення недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим Постановою КМ України №322 від 25.04.2018, відповідно до положень якого: посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (п.1), посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України (п.3), обмін посвідки здійснюється, в тому числі, у разі: … закінчення строку дії посвідки ( п.7), у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії, і у такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається особою під час отримання нової посвідки (п.19).
Відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМ України №150 від 15.02.2012, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (п.7).
Виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо: ... його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України до припинення обставин, що перешкоджають виїзду відповідно до ч. 2 ст.22 вищевказаного Закону України.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» за №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року (зі змінами) на території України введено воєнний стан.
Водночас, відповідно до Постанови КМ України №1232 від 01 листопада 2022 року «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (п.1), далі Постанова №1232) у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам РФ здійснюється з урахуванням особливостей, зокрема:
розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі, замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором,
у разі звернення громадянина РФ із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі, замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014), роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ст.8 ч.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 (справа «Боррехаб проти Нідерландів») висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції, яка ґрунтується на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків, і, в такому випадку має місце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (№ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).
Як встановлено судом і відповідачем не оспорюється, що ОСОБА_1 , маючи громадянство російської федерації, з 2005 року проживає на території України, її сімю складають батьки, які теж є громадянами російської федерації та проживають на території України на законних підставах тривалий час також з 2005 року. Вона соціалізована в Україні, в цій державі отримала середню професійно-технічну освіту, а отже має тут однокласників, однокурсників, багаторічні тісні соціальні зв`язки. При цьому вона не являє загрозу національній, громадській безпеці, запобіганню правопорушень чи злочинам, захисту здоров`я, моралі, прав і свобод інших осіб.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Надаючи оцінку правомірності оскаржуваного рішення відповідача, суд вважає, що представником відповідача не надано суду належних та обґрунтованих доказів, які б вказували на порушення громадянкою російської федерації ОСОБА_1 правил перебування на території України, а також наявність законних підстав для її повернення до країни походження, так як за весь період проживання останньої в Україні працівниками УДМС України в Хмельницькій області не здійснювалося жодних перевірок щодо підставності перебування останньої на території України, а питання за заявою позивачки щодо надання дозволу на її імміграцію в Україну або відмови у наданні такого дозволу на день ухвалення рішення судом відповідачем не вирішено.
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у відповідача відсутні законні підстави, передбачені ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» для прийняття рішення щодо примусового повернення ОСОБА_1 до країни походження чи третьої країни, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 2,3,5,72-77,241-246,257-258, 260, 268 КАС України, суд,-
Визнати протиправним та скасувати рішення Славутського відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 05.07.2023 року про примусове повернення в країну походження або третьої країни ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Маршал І. М.