Справа № 200/4955/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 року Справа№200/4955/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення №14 від 18.07.2023 та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення №14 від 18.07.2023 та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернулася до органів Пенсійного фонду України через особистий кабінет на веб-порталі Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за вислугу років, як працівник освіти після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Позивач зауважила, що за результатами розгляду вищезазначеної заяви від 10.07.2023, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області далі (відповідач) прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 14 від 18.07.2023. Підставою для відмови у призначенні пенсії визначено те, що згідно поданих документів спеціальний стаж станом на 10.10.2017 року становить 26 років 01 місяць 27 днів, що є менше за необхідний, тому для призначення пенсії за вислугу років підстави відсутні. Крім того, у зазначеній відмові про призначення пенсії зазначено, що страховий стаж становить: страховий стаж особи становить 36 років 09 місяців 09 днів; спеціальний стаж, який дає право за вислугу років становить 26 років 01 місяць 27 днів станом на 10.10.2017. Позивач зазначила, що на день її звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років її вік складав 55 років 00 місяців 10 днів, загальний страховий стаж становить 36 років 09 місяців 09 днів, що підтверджується трудовою книжкою та розрахунком стажу Форма РС-право, який був розрахований ПФУ. Позивач зауважила, що при цьому слід зазначити, що весь її страховий стаж є таким, що дає право на призначення пенсії за вислугу років та з огляду на вищевикладене, та відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, вона має право на призначення пенсії на пільгових умовах за вислугою років як працівнику освіти при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Позивач вважає, що вищезазначене рішення відповідача є незаконним, протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України, через особистий кабінет на веб-порталі Пенсійного фонду України, із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за вислугу років. Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 14 від 18 липня 2023 року позивач отримав відмову у призначенні пенсії згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідач зазначив, що відповідно до пункту «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років призначаються за умови наявності станом на 01.04.2015 спеціального стажу не менше 25 років, станом на 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців, станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. До стажу роботи, зараховується період роботи на відповідних посадах у відповідних закладах згідно із Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (із внесеними змінами). Відповідач закцентував свою увагу на тому, що перелік є вичерпним і застосовується тільки для осіб, які працюють в цих закладах і на зазначених посадах. Розділом 1 «Освіта» Переліку передбачено, що право на таку пенсію мають, зокрема, вчителі та викладачі у загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах. Відповідно до 2 Примітки Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, робота за спеціальністю у закладах, установах і на посадах до 01.01.1992 року, яка давала право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до раніше чинного законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років. Відповідач зазначив, що страховий стаж позивача становить 26 років 01 місяць 27 днів станом на 10.10.2017, що є менше за необхідний. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Враховуючи вищезазначене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки спеціальний стаж є меншим за необхідний станом на 10.10.2017. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Ухвалою суду від 13.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження у справі, учасники справи були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у позивача та відповідача кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка де в графі «доставлено» зазначена дата 14.09.2023.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Відповідно до наявного в матеріалах справи паспорту серії НОМЕР_2 виданого Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області від 11.03.1999 є громадянином України. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 29.09.2022 №5125- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач звернулася до органів ПФУ через особистий кабінет на веб-порталі ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугою років від 10.07.2023, що підтверджується наявною в матеріалах позовної заяви копією заяви про призначення пенсії, позовною заявою, рішенням про відмову у призначенні пенсії від 18.07.2023 та відзивом на адміністративний позов.

Відповідно до принципу екстериторіальності для розгляду заяви про призначення пенсії був визначений структурний підрозділ Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що підтверджується рішенням про відмову №14 від 18.07.2023 та не заперечується сторонами по справі.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області на підставі заяви позивача від 10.07.2023 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №14 від 18.07.2023, відповідно до якого було зазначено: відмова про призначення пенсії за вислугу років. ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 10.07.2023. Вік заявниці 55 років. Відповідно до абзацу 2 пункту 4 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільнення з роботи, яка дає право на пенсію. Відповідно до абзацу 2 пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» застосовується в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років призначається працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального захисту за умови наявності станом на 01.04.2015 спеціального стажу не менше 25 років, станом на 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців, станом на 11.10.2017- не менше 26 років 6 місяців. Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсії за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909. Страховий стаж особи становить 36 років 09 місяців 09 днів. Спеціальний стаж, який дає право за вислугу років становить 26 років 01 місяць 27 днів станом на 10.10.2017. Результати розгляду документів, доданих до заяви за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Згідно поданих документів, спеціальний стаж станом на 10.10.2017 року становить 26 років 01 місяць 27 днів, що є менше за необхідний, тому для призначення пенсії за вислугу років підстави відсутні. Працює на посаді, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Отже, спірним питанням в даній справі є не призначення позивачу пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII, за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду України по справі №440/1286/20 від 27.07.2022 в якій зазначено наступне: «Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII. Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років».

Відповідно до приписів ч.4 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що спірних питань стосовно не зарахування позивачу, відповідачем до її страхового та спеціального стажу, періодів її роботи зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_3 немає, що підтверджується позовною заявою, відзивом на позовну заяву, довідкою Форми РС-право ППВП ПФУ сформованої по позивачу станом на 10.07.2023 та спірним рішенням про відмову у призначенні пенсії від 18.07.2023.

Відповідно до вищезазначених доказів наявних в матеріалах справи, та про які не заперечується сторонами по справі, судом встановлено та зазначається відповідачем у його спірному рішенні про відмову у призначенні пенсії №14 від 18.07.2023, що вік заявниці 55 років, страховий стаж особи становить 36 років 09 місяців 09 днів, спеціальний стаж, який дає право за вислугу років становить 26 років 01 місяць 27 днів станом на 10.10.2017, тобто, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачу пенсії, ГУ ПФУ в Тернопільській області зазначив, що у ОСОБА_1 спеціальний стаж станом на 10 жовтня 2017 року становить 26 років 01 місяць 27 днів, що є менше за необхідний, тому для призначення пенсії за вислугу років підстави відсутні, з даного приводу суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Суд зазначає, що враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Вищезазначене також узгоджується відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду по справі №440/1286/20 від 27.07.2022.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_1 працювала на посадах передбачених пунктом «е» ст.55 ЗУ №1788-ХІІ, а саме на посадах працівника освіти, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці та не ставиться під сумнів відповідачем.

Так судом встановлено, що не заперечувалось сторонами по справі, станом на 11 жовтня 2017 року її спеціальний стаж роботи, як працівника освіти, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить 26 років 01 місяць 27 днів, що зазначено відповідачем у його спірному рішенні.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивач маючи повних 25 років спеціального стажу станом на 11.10.2017 мала необхідний стаж, який зазначений у пункті «е» ст.55 ЗУ №1788-ХІІ, таким чином рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 18.07.2023 №14 слід визнати протиправним та як наслідок скасувати його.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути її заяву від 10.07.2023 та призначити їй пенсію відповідно до пункту «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, суд зазначає наступне.

Судом було встановлено, що позивач звернувся із заявою про призначення пенсії до органів Пенсійного фонду України через веб-портал 10.07.2023 та за принципом екстериторіальності заяву про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Позивач станом на дату звернення мала спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років передбаченого пунктом «е» ст.55 ЗУ №1788-ХІІ в редакції (до 01.04.2015) станом на 10.10.2017 - 26 років 01 місяць 27 днів, що підтверджується наявними документами та не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до п. «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 - окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Судом було вже встановлено, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою 10.07.2023 про призначення пенсії за вислугою років мала спеціального стажу станом на 10.10.2017 повних 26 років визнано протиправним та скасовано.

Враховуючи вищезазначене, а також приписи п. «е» ст.55 ЗУ №1788, суд вважає, що позивач має в наявності всі вимоги: 25 років (з урахуванням п. «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019), тому суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення їй пенсії за вислугою років передбаченої п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019».

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту свого порушеного шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію та зарахувати спірні періоди, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення «ефективного правосуддя» та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зазначені висновки також відповідають позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 жовтня 2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23 листопада 2018 року у справі №826/8844/16 та від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а.

Водночас у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював висновок, згідно якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, а також те, що підчас розгляду адміністративного спору судом встановлено дотримання позивачем необхідних умов для призначення пенсії за віком, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії №14 від 18.07.2023, зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 10.07.2023, та призначити пенсію відповідно до пункту «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 07.09.2023, позивач за подання адміністративного позову сплатила 858,88 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у розмірі 858,88 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 9, 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (адреса: 46001, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3, ) про визнання протиправним та скасування рішення №14 від 18.07.2023 та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області () про відмову у призначенні пенсії №14 від 18.07.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) про призначення пенсії від 10.07.2023 та призначити пенсію відповідно до пункту «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та редакції рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (адреса: 46001, м. Тернопіль, майдан Волі, буд. 3, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 копійок.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14 листопада 2023 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець