Справа № 140/2413/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 140/2413/23 пров. № А/857/11596/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 травня 2023 року у справі № 140/2413/23 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

суддя в 1-й інстанції Сорока Ю. Ю.,

час ухвалення рішення 11.05.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач Головне управління ДПС у Волинській області звернулося в суд з позовом до відповідача - ОСОБА_1 , в якому просило стягнути в дохід держави податковий борг у сумі 63130,75 гривень.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 травня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави податковий борг в сумі 63130 (шістдесят три тисячі сто тридцять) гривень 75 копійок.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що податкове повідомлення-рішення №6 від 03 квітня 2018 року, на підставі якого виник податковий борг, не надсилалося їй, тобто є неузгодженим, а тому підстави для стягнення податкового боргу відсутні. Крім того, звертає увагу на те, що податкові повідомлення-рішення сформовані на громадянку ОСОБА_2 , при цьому у відповідача зовсім інше прізвище, а тому підстави стверджувати, що податкові повідомлення-рішення створюють податковий борг для ОСОБА_1 відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місцем реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , а тому ГУ ДПС у Волинській області було повторно направлено податкову вимогу та податкові повідомлення-рішення, на підставі яких виник борг на адресу, зазначену у відповіді УДМС та зазначені документи були отримані 19 січня 2023 року, що спростовує доводи апеляyта в цій частині Вказує, що податкові повідомлення-рішення були отримані відповідачем та не були оскаржені у адміністративному або судовому порядку, а тому з врахуванням вимог п.п.14.1.75 ПКУ несплачені у встановлені законодавством строки суми податкового зобов`язання набули статусу податкового боргу. Крім того, звертає увагу на те, що податковим органом облік платників ведеться по РНОКПП (ідентифікаційному номеру), відповідно у всіх ППР вказано ідентифікаційний номер платника НОМЕР_1 , що заперечує твердження позивача про те, що вказані повідомлення-рішення не створюють податкового боргу для ОСОБА_1 . Додатково зазначає, що згідно з інформацією з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України (далі-ДРФО) реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 був присвоєний громадянці ОСОБА_1 , яка на момент реєстрації в ДРФО мала прізвище ОСОБА_3 , м. реєстрації АДРЕСА_2 (витяг з ДРФО додається). Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки ГУ ДПС у Волинській області про наявність заборгованості по платежах до бюджету станом на 27 січня 2023 року податковий борг ОСОБА_1 становить 63130 гривень 75 копійок, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 56805,47 грн, з військового збору в сумі 4292,06 грн та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 2033,22 грн.

У зв`язку із наявністю у відповідача податкового боргу, позивач звернувся з цим позовом у суд.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача необхідно стягнути податковий борг у розмірі 63130,75 грн, оскільки ГУ ДПС у Волинській області доведено наявність податкового боргу відповідача, правомірність звернення до суду та наявність підстав для стягнення такого податкового боргу.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.67 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Згідно зі ст.36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Податкова декларація, у розумінні п.46.1 ст.46 ПК України це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до п.48.3 ст.48 ПК України податкова декларація повинна містити, серед іншого: ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Ст.54 ПК України передбачає, що платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно з пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За змістом пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Ст.57 ПК України передбачає, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п.87.11 ст.87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що узгоджене грошове зобов`язання, не сплачене платником податків у добровільному порядку в строки, визначені законодавством, набуває статусу податкового боргу, з метою стягнення якого контролюючий орган має право звертатись з відповідним позовом до суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, а тому предметом доказування у цій справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених ПК України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачем рахується податковий борг, зокрема:

1) з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості на загальну суму 2033,22 гри, внаслідок несплати нарахованого податку на майно, згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 19 березня 2019 року № 0-0318 в сумі 371,43 грн по терміну сплати 29 грудня 2019 року, № 0-0318 в сумі 587,24 грн по терміну сплати 29 грудня 2019 року, №0-0318 від 17 квітня 2020 року в сумі 416,33 гри по терміну сплати 13 жовтня 2020 року, №0-0318 від 17 квітня 2020 року в сумі 658,22 грн по терміну сплати 13 жовтня 2020 року. Загальна заборгованість з даного податку становить 2033,22 гривень.

2) з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 56805,47 грн, який виник внаслідок донарахунання основного платежу за актом перевірки, згідно з податковим повідомленням-рішенням від 03 квітня 2018 року № в сумі 41203,80 грн.

При цьому, донараховані штрафні санкції, згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 03 квітня 2018 року № в сумі 170,00 грн, від 03 квітня 2018 року № в сумі 10300,95 грн.

Крім того, відповідно до п.п.129.1.2 п.129.1 ст.129 ПК України нараховано пеню в сумі 5130,72 грн. Загальна заборгованість з даного податку становить 56805,47 гривень.

3) з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 4292,06 гривень, який виник внаслідок донарахунання основного платежу за актом перевірки, згідно з податковим повідомленням- рішенням від 03 квітня 2018 року № в сумі 3433,65 гри та штрафну санкцію в сумі 858,41 грн. Загальна заборгованість по даному податку становить 4292,06 гривень.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_1 до бюджету, яка підлягає до стягнення, становить 63130,75 гривень.

З метою погашення податкового боргу ОСОБА_1 була сформована та надіслана податкова вимога №22578-17 від 12 червня 2018 року на адресу АДРЕСА_3 .

Пункт 45.1 ст.45 ПК України передбачає, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Так, згідно з п.70.7 ст.70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пп.70.2.4 п.70.2 ст.70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація, в тому числі, щодо місця проживання.

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що платник податків у разі зміни податкової адреси зобов`язаний подати заяву про внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (форма 5-ДР) для внесення змін щодо місця проживання.

Відповідно до п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги.

Разом з тим, докази того, що платник податків у встановленому порядку повідомила контролюючий орган про зміну місця проживання, відсутні.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з не повідомленням відповідачем ГУ ДПС у Волинській області про зміну місця реєстрації, контролюючим органом самостійно було отримано інформацію про місце реєстрації відповідача на даний час.

Так, згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місцем проживання фізичної особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , а тому ГУ ДПС у Волинській області на вищевказану адресу було повторно надіслано податкову вимогу №22578-17 від 12 червня 2018 року та податкові повідомлення-рішення №0-0318, №0-0318, №-0318, №0-0318, №, №.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься у матеріалах справи податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу отримано відповідачем особисто 19 січня 2023 року (а.с.7 зворот).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога не оскаржувалась ані в адміністративному, ані в судовому порядку.

Доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.

Таким чином, з врахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника про те, що ГУ ДПС у Волинській області не надсилались податкові повідомлення-рішення, а тому вказана сума грошового зобов`язання не може вважатися узгодженою, є безпідставними.

Щодо доводів апелянта про те, що податкові повідомлення-рішення сформовані на громадянку ОСОБА_2 , при цьому у відповідача зовсім інше прізвище, а тому підстави стверджувати, що податкові повідомлення-рішення створюють податковий борг для ОСОБА_1 відсутні, то колегія суддів не приймає такі до уваги, оскільки облік платників податків ведеться по РНОКПП (ідентифікаційному номеру), відповідно, у всіх податкових повідомленнях-рішеннях зазначено ідентифікаційний номер платника НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 ; крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України (далі-ДРФО) реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 був присвоєний громадянці ОСОБА_1 , яка на момент реєстрації в ДРФО мала прізвище ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача необхідно стягнути податковий борг у розмірі 63130,75 грн, оскільки ГУ ДПС у Волинській області доведено наявність податкового боргу відповідача, правомірність звернення до суду та наявність підстав для стягнення такого податкового боргу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 травня 2023 року у справі №140/2413/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 року.