Справа № 620/4251/23
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4251/23 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ НП в Чернігівській області), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за кожний день затримки проведення остаточного розрахунку, починаючи з 13 березня 2021 року по день фактичного розрахунку 12 січня 2023 року;

- зобов`язати ГУ НП в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за кожний день затримки проведення остаточного розрахунку, починаючи з 13 березня 2021 року по день фактичного розрахунку 12 січня 2023 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Чернігівській області щодо непроведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні;

- стягнуто з ГУ НП в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2657,21 грн з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, оскільки непроведення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини відповідача, то це є підставою для притягнення останнього до відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України. Водночас суд зазначив, що, зважаючи на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільненні позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, а також тривале зволікання останнього із зверненням до суду із позовом про стягнення доплати за службу у нічний час, належну до стягнення суму необхідно визначити у розмірі 20% несвоєчасно виплачених коштів при звільненні, що складає 2 657,21 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині незадоволених судом першої інстанції вимог і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин ст. 117 Кодексу законів про працю України, яка не передбачає зменшення належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також не обґрунтував, чому базою обчислення присудженої суми визначено недоплачену суму, а не повний розмір середнього заробітку за спірний період.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП в Чернігівській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми статті 117 Кодексу законів про працю України з урахуванням правозастосовчої практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а також обґрунтовано обчислено належну до стягнення суму середнього заробітку. Крім того, підкреслює, що ГУ НП в Чернігівській області з 24 лютого 2022 року включене до складу сил та засобів, що здійснює відсіч збройній агресії російської федерації, а відтак вправі відступати від зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2023 року продовжено строк розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції та наказом ГУ НП в Чернігівській області від 12 березня 2021 року №69 о/с звільнений із служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі №620/2454/22, яке набрало законної сили 05 жовтня 2022 року, зокрема, зобов`язано ГУ НП в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з грудня 2016 року по січень 2018 року та з березня 2018 року до березня 2021 року відповідно до відпрацьованого нічного часу.

На виконання вказаного судового рішення позивачу було перераховано на картковий рахунок 12 січня 2023 року 13 086,74 грн (а.с. 14).

При цьому, за наслідками розгляду листа позивача від 27 січня 2023 року відповідач листом від 16 лютого 2023 року №21/Б-9 повідомив ОСОБА_1 про те, що рішення суду у справі №620/2454/22 виконано у повному обсязі та на картковий рахунок перераховано доплату за службу в нічний час на суму 13 286,03 грн (а.с. 10).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а також ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі з огляду на принцип пропорційності та поведінку сторін.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Судова колегія зауважує, що ні Законом України "Про Національну поліцію", ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення роботодавцем (у цьому випадку ГУ НП в Чернігівській області). Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в поліції.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №810/1549/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 805/2948/17-а, від 08 листопада 2018 року у справі №821/1333/16, від 16 квітня 2020 року у справі № 822/3307/17, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських викладався, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі №200/18480/21.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що норми, зокрема, ч. 1 ст. 117 КЗпП України у цій справі застосовуються у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року. Водночас з урахуванням положень ч. 1 ст. 58 Конституції України указані приписи в частині строкового обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовуються до спірних правовідносин, починаючи саме з 19 липня 2022 року, а відтак шестимісячний строк за згаданими правилами закінчується 19 січня 2023 року.

У свою чергу, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21, від 29 вересня 2022 року у справі №160/2006/21, від 15 вересня 2022 року у справі №640/25949/19, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 420/428/20, від 26 січня 2022 у справі №280/4816/20 року.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 12 січня 2023 року, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про те, що ГУ НП в Чернігівській області не виконало свого обов`язку із повного розрахунку з ОСОБА_1 .

У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судова колегія зауважує, що під час перегляду оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції враховано позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, за змістом якої наведений у попередніх позиціях суду касаційної інстанції підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, за висновками Верховного Суду у згаданій справі, відповідний підхід не може бути застосований за чинного правового регулювання, яке обмежує період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням "але не більше як за шість місяців". Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.

Викладене, переконання судової колегії, не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів ст. 117 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Тим більше, у межах справи, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, час затримки розрахунку при звільненні не перевищив встановлений з 19 липня 2022 року шестимісячний строк, а відтак змінене правове регулювання спірних правовідносин в частині темпоральних обмежень часу, за який звільнена особа має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не впливає на можливість застосування при вирішенні цього спору сформованих раніше Верховним Судом правових позицій.

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, судова колегія зауважує, що на момент звільнення із служби спору між позивачем та відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, до суду ОСОБА_1 із позовом про перерахунок грошового забезпечення звернувся у травні 2022 року, тобто більш ніж через рік з моменту звільнення із служби 12 березня 2021 року, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні щодо іншої суми за період з 13 березня 2021 року по 30 березня 2021 року вже було присуджено рішенням суду у справі №620/13685/21, яке набрало законної сили. Крім того, сума перерахованої та виплаченої доплати за службу у нічний час (13 286,03 грн до відрахування 1,5% військового збору) є в 22 рази меншою порівняно із сумою середнього заробітку за період з 31 березня 2021 року по 12 січня 2023 року (293 288,42 грн).

Колегія суддів звертає увагу, що Чернігівський окружний адміністративний суд, правильно врахувавши при вирішенні цього спору наведені вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду, обґрунтовано вказав на необхідність врахування поведінки сторін, наявності спору щодо виплачених при звільненні сум, а також принципів пропорційності, співмірності та справедливості. Водночас, на переконання судової колегії, зменшивши належну до стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 293 288,42 грн до 2 657,21 грн (20% від суми простроченої заборгованості), суд першої інстанції допустив невиправдане зменшення відповідної компенсації.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Поряд з цим, цей механізм не передбачає безумовної та обов`язкової виплати роботодавцем звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відтак, з урахуванням наведених вище обставин, поведінки позивача та відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що сума у розмірі 13 249,51 грн, що складає один розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача перед місяцем звільнення та майже 100% від загальної виплаченої позивачу суми після перерахунку грошового забезпечення, є належною, справедливою, розумною та пропорційною компенсацією за затримку розрахунку при звільненні.

У зв`язку з викладеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми, належної до стягнення з відповідача на користь позивача.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак застосовуючи повноваження щодо зменшення належної до виплати суми, безпідставно зменшив її до 2 657,21 грн, на чому було наголошено вище. Наведені обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити мотивувальній та резолютивній частинах.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року змінити у мотивувальній та резолютивній частині, виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції:

"Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 249,51 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми".

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку