Справа № 200/4940/23
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року Справа№200/4940/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області,

Державної судової адміністрації України

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, в якому (з урахуванням уточненого адміністративного позову) просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2 270,00 грн, з 1 січня 2022 у розмірі 2 481,00 грн та з 1 січня 2023 року у розмірі 2 684,00 грн;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Костянти нівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді зо прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2 270,00 грн, на 1 січня 2022 року складає 2 481,00 грн, на 1 січня 2023 року складає 2 684,00 грн, урахуванням надбавки за вислугу років від посадового окладу та матеріальної допомоги за 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого па виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Указом Президента України № 583/97 від 25 червня 1997 ро ку вона була призначена на посаду судді Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області.

Указом Президента України «Про переведення суддів» № 82/2015 від 14 лютого 2015 року суддю Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області переведено на роботу на посаду судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Наказом голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 9-к від 2 березня 2015 року вирішено вважати позивача такою, що приступила до виконання обов`язків судді Кос тянтинівського міськрайонного суду Донецької області безстроково з 2 березня 2015 року.

Протягом спірних періодів їй нараховувалась суддівська винагорода із використанням величини під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року» в сумі 2 102,00 грн.

Разом із цим відповідно до приписів спеціального законодавства відповідач повинен був нарахувати йому суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого: на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн, на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн та на 1 січня 2023 в розмірі 2 684,00 грн.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій першого відповідача розмір суддівської винагороди позивача за спірні періоди не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом, чим були порушені її права (а.с. 55-65).

У відзиві на позов Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи наступне.

Відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

Статтями сьомими Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-1Х «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України від 2 грудня 2021 року № 1928-1Х «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України від 3 листопада 2022 року № 2710-1Х «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2021, 2022 та 2023 роках прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, складає 2 102,00 грн.

Таким чином, з 1 січня 2021 року суддівська винагорода суддів місцевих судів відповідно до діючого законодавства обраховується виходячи із розміру посадового окладу судді, який складає 63 060,00 грн, а доплати обчислюються виходячи від цього розміру посадового окладу.

Відповідно до штатного розпису Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області на 2021-2023 роки посадовий оклад судді цього суду становить 63 060,00 грн.

Враховуючи наведене, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області не мало правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі, який зазначено позивачем в позовній заяві.

У відзиві також вказано, що нарахування та виплата суддівської винагороди не може ставитися в залежність лише від норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зазначено, що відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції головного Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення судів (окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів) здійснює ДСА України, а Територіальне управління ДСА України в Донецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Таким чином, при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди Територіальне управління ДСА України в Донецькій області діяло в межах повноважень та в спосіб, що передбачено Конституцією України і законами України, у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Також зазначає, що позивач звернувся до суду із пропуском місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача (а.с. 79-81).

У відзиві на позов Державна судова адміністрація України (ДСА України) також заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи заперечення наступним.

Частиною 1 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (Закон № 1402-VIII) передбачено, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно зі ст. 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 грн.

Такий саме розмір прожиткового мінімуму був встановлений на 2022 рік та на 2023 рік відповідними законами про Державний бюджет на відповідний рік, не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними

На виконання ст. 34 Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України у листі від 11 серпня 2020 року № 04110-08-2/24733 (п. 6) щодо підготовки бюджетних запитів на 2021-2023 роки зазначило, що на 2021-2023 роки видатки на оплату праці працівників бюджетної сфери розраховано з урахуванням прогнозного розміру посадового окладу […] суддів на рівні 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2020 року № 671 було схвалено Прогноз економічного і соціального розвитку України на 2021 2023 роки.

У спірні періоди позивачу нараховувалося і виплачувалося 30 прожиткових мінімумів, як це передбачено Законом № 1402-VІІІ.

На підтвердження правильності викладеної правової позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 820/1853/17.

Також у відзиві зазначено, що згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а відповідно до ст. 116 цього кодексу здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетного Кодексу України чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Таким чином, розрахунок суддівської винагороди за 2021 2023 роки суддям судів загальної юрисдикції виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн є правомірним, а ДСА України та територіальне управління у спірних правовідносинах діяли в межах чинного законодавства.

Посилається при цьому на постанову Верховного Суду від 3 червня 2020 року по справі № 464/5990/16-а.

Також відповідач у відзиві на позов зазначає про те, що позивач звернулась із даним позовом із пропуском тримісячного строку, встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи наведене просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 95-98).

Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 48-49).

20 вересня 2023 року судом отримано від позивача уточнений адміністративний позов, в якому позовні вимоги викладені в оновленій редакції (а.с. 53-68).

Ухвалою суду від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи; визначено, що позивачем не пропущено встановлений чинним законодавством процесуальний строк для звернення до суду із даним позовом (а.с. 70-72).

9 жовтня 2023 року до суду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області надійшли відзив на позов та додаткові докази по справі (а.с. 78-85).

Ухвалою суду від 20 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с. 88).

27 жовтня 2023 року від Державної судової адміністрації України до суду надійшов відзив на позов, в якому наведені клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с. 94-98).

Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про розгляд справи у загальному позовному провадженні (а.с. 111-112).

Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с. 113-114).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, від 6 лютого 2023 року № 58/2023, від 1 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, від 7 лютого 2023 року № 2915-IX (відповідно), від 2 травня 2023 року № 3057-IX, від 27 липня 2023 року № 3275-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Станом на день розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України згідно паспорта НОМЕР_2 , який виданий 14 листопада 2000 року, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 13-15, 120).

Перший відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2, є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 121).

Другий відповідач, Державна судова адміністрація України, , зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5, є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 99-100).

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 583/97 від 25 червня 1997 ро ку ОСОБА_1 було призначено строком на п`ять років суддею Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області (а.с. 16-17).

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» № 107-IV від 11 липня 2002 року ОСОБА_1 обрана безстроково на посаду судді місцевого Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області (а.с. 18-21).

Указом Президента України «Про переведення суддів» № 82/2015 від 14 лютого 2015 року суддю Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області ОСОБА_1 переведено на роботу на посаді судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (а.с. 22-23).

Наказом голови Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 9-к від 2 березня 2015 року визначено вважати суддю ОСОБА_1 такою, що приступила до здійснення повноважень на посаді судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з 2 березня 2015 року; встановлено виплачувати щомісячну доплату за вислугу років 50 відсотків посадового окладу судді за наявності стажу роботи 21 рік 7 місяців 00 днів, починаючи з 2 березня 2015 року (а.с. 24).

Відповідно до пояснень Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року суддівська винагорода нараховувалась та сплачувалась позивачу виходячи при її обрахунку із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2 102,00 грн (а.с. 79-81).

Згідно із довідками-розрахунками №№ 04-1211/23, № 04-1212/23, № 04-1213/23 від 2 жовтня 2023 року, які надані Територіальним управлінням ДСА України в Донецькій області, за період з січня 2021 року по серпень 2023 року позивачу нараховувалась суддівська винагорода виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, а саме:

- за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року у щомісячному розмірі 100 896,00 грн (63 060,00,00 грн оклад, 37 836,00 грн доплата за вислугу років) (окрім листопада 2021 року, протягом якого позивач працювала 7 із 22 робочих днів і суддівська винагорода за який склала 32 103,27 грн (20 064, 55 грн оклад, 12 038,73 грн вислуга років);

- за період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року у щомісячному розмірі 100 896,00 грн (63 060,00,00 грн оклад, 37 836,00 грн доплата за вислугу років) (окрім лютого 2022 року, протягом якого позивач працювала 14 днів із 20 робочих днів і суддівська винагорода за який склала 70 627,20 грн (44 142,00 грн оклад, 26 485, 20 грн вислуга років));

- за періоди: з 1 січня 2023 року по 30 червня 2023 року у щомісячному розмірі 100 896,00 грн (63 060,00,00 грн оклад, 37 836,00 грн доплата за вислугу років); з 1 липня 2023 року по 31 серпня 2023 року у щомісячному розмірі 107 202,00 грн (63 060,00,00 грн оклад, 44 142,00 грн доплата за вислугу років).

Всього за спірні періоди позивачу нараховано та сплачено:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - 1 141 959,27 грн,

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - 1 180 483, 20 грн,

- за період з 1 січня по 31 серпня 2023 року - 819 780,00 грн (а.с. 83-85).

Матеріальна допомога нараховувалась позивачу також виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, а саме: у 2021 році 63 060,00 грн, у 2022 році 63 060,00 грн, у 2023 році 63 060,00 грн (а.с. 83-85).

Також у зазначених довідках наведено розрахунок суддівської винагороди позивача та матеріальної допомоги на оздоровлення, розрахованих виходячи із прожиткового мінімуму: 2 270,00 грн (за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року), 2 481,00 грн (за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року), 2 684,00 грн (за період з 1 січня по 31 серпня 2023 року), а саме:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - у щомісячному розмірі 108 960,00 грн (68 100,00 грн оклад, 40 860,00 грн вислуга років), окрім листопада 2021 року, протягом якого позивач працювала 7 із 22 робочих днів і розрахунок суддівської винагороди за який склав 34 669,09 грн (21 668,18 грн оклад, 13 000,91 грн вислуга років), всього за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року 1 233 229,09 грн;

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - у щомісячному розмірі 119 088,00 грн (74 430,00 грн оклад, 44 658,00 грн вислуга років), окрім лютого 2022 року, протягом якого позивач працювала 14 із 20 робочих днів і суддівська винагорода за який склала 83 361,60 грн (52 101,00 грн оклад, 31 260,00 грн вислуга років), всього за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - 1 393 329,60 грн;

- за періоди: з 1 січня по червень 2023 року - у щомісячному розмірі 128 832,00 грн (80 520,00 грн оклад, 48 312,00 грн вислуга років), з 1 липня по 31 серпня 2023 року у щомісячному розмірі 136 884,00 грн (80 520,00 грн оклад, 56 364,00 грн доплата за вислугу років), всього за період з 1 січня по 31 серпня 2023 року 1 046 760,00 грн (а.с. 83-85).

Як вбачається з Кошторисів Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на 2021 2023 роки та Планів асигнувань на 2021 2023 роки, затверджених ДСА України, кошторисні призначення на вказані роки для виплати суддівської винагороди за кодом та назвою відомчої класифікації видатків та кредитування бюджету економічної класифікації (КПКВК) 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", 2110 «Оплата праці» становили:

- на 2021 рік: 287 076 800 грн (загальний фонд - 257 068 500 грн, спеціальний фонд 30 088 300 грн); з них суддівська винагорода (код 2113): 219 855 600 грн (загальний фонд);

- на 2022 рік: 342 936 400 грн (загальний фонд); з них суддівська винагорода (код 2113): 223 423 500 грн (загальний фонд);

- на 2023 рік: 246 926 600 грн (загальний фонд); з них суддівська винагорода (код 2113): 137 178 000 грн (загальний фонд) (а.с. 101-109).

За поясненнями відповідачів вказані кошториси були визначені із врахуванням прожиткового мінімуму в розмірі 2 102,00 грн.

Будучи не згодною із нарахуванням та виплатою їй суддівської винагороди, а також матеріальної допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року, розрахованих виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як зазначено у преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року(далі - Закон № 1402-VIII) цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно із Рішення Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею ст. 46 Конституції України передбачено, що визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV).

Згідно зі ст. 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд зауважує, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

При цьому Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Разом із цим сьомими статтями Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» разом із встановленням на 1 січня відповідного року прожиткових мінімумів для різних соціальних груп громадян, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2 270,00 грн, 2 481,00 грн та 2 684,00 грн (відповідно) була введена нова категорія прожиткового мінімуму «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого визначений у сумі 2 102,00 грн.

Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірні періоди, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, відсутні.

Суд зазначає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону № 1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас Закони України про Державний бюджет України на 2021, 2022 та 2023 роки фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч. 2 ст. 130 Конституції України і ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII.

Як зазначив Верховний Суд у низці постанов, зокрема, у постановах від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року по справі № 280/1233/22, від 22 червня 2023 року по справах № 400/2031/21, № 360/503/21 та № 400/4904/21, закон про Державний бюджет не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Отже, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум «для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена («прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн») на підставі абз. 5 ст. 7 Закону № 1082-IX є неправомірним.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 7 Закону № 1082-IX та ст. 135 Закону № 1402-VIII у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справах № 400/2031/21, № 360/503/21 та № 400/4904/21, від 12 липня 2023 року у справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22.

Посилання відповідачів на приписи бюджетного законодавства судом відхиляються, оскільки бюджетне законодавство не може впливати на розмір суддівської винагороди, як гарантії незалежності суддів, передбаченої Конституцією України і спеціальним Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України неодноразово та послідовно вказував на те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм.

Так, Конституційний Суд України в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 висловив правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів та зазначив, що такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та можливості набуття статусу судді у відставці. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

У рішенні від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 22, ст. 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

11 березня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-304/2019(7155/19), в якому визначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України), а законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.

На зазначеному наголошували неодноразово і міжнародні інституції.

Так, в Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1).

Незалежність суддів також вимагає економічної незалежності, яка повинна бути передбачена законодавством (Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Консультативна рада Європейських судів (КРЄС) у Звіті про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи (Оновлена версія № 2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 1416 жовтня 2015 року) зазначила, що навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному відправленню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів.

Щодо посилань відповідача на постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 820/1853/17, від 3 червня 2020 року по справі № 464/5990/16-а, суд зазначає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними до правовідносин у даній справі.

Так, у межах адміністративної справи № 820/1853/17 розглядався спір щодо суддівської винагороди, розрахованої виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Предметом спору у адміністративній справі № 464/5990/16-а була бездіяльність районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого документа.

Як наслідок, зазначені посилання відповідача судом відхиляються.

Таким чином, розрахунок суддівської винагороди позивача виходячи із «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого визначений у сумі 2 102,00 грн, є протиправним.

Надаючи оцінку діям першого відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102,00 грн, суд також виходить з наступного.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 148 Закону України № 1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до ст. 149 Закону 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частинами 1 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Одним із головних розпорядників бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, є Державна судова адміністрація України.

Згідно із п.п. 2 та 4 ч. 5 цієї ж статті головний розпорядник бюджетних коштів організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проєкту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Пунктом 2 цього Положення закріплено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно із п. 3 даного Положення територіальні управління ДСА України є її територіальними органами.

Зважаючи на наведені положення ст.ст. 148, 149 Закону України № 1402-VIII, у зіставленні із положеннями частин 1, 2 та 5 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Бюджетного Кодексу України, суд висновує, що нарахування та виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, затверджених ДСА України, територіальними органами ДСА України (щодо місцевих судів), які є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Проаналізувавши наведене, беручи до уваги, що саме перший відповідач, Територіальне управління ДСА України в Донецькій області, є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди, суд висновує, що дії Територіального управління щодо розрахунку розміру суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року із застосуванням при такому розрахунку замість визначених статтями сьомими законів про Державний бюджет на 2021, 2022 та 2023 роки величин (показників) «прожиткового для працездатних осіб» іншої величини (показника), встановленого цими статтями, - «працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», а також щодо виплати суддівської винагороди, розрахованої у неналежному розмірі, - є такими, що порушили право позивача на належну оплату праці, отже, є протиправними.

Вказаний висновок щодо протиправності дій територіального управління ДСА узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року по справі № 280/1233/22, від 27 липня 2023 року по справі № 240/3795/22, від 25 липня 2023 року по справі № 120/2006/22-а.

Як наслідок, позовні вимоги позивача частині визнання таких дій протиправними підлягають задоволенню.

Разом із цим, враховуючи, що не виплата позивачу першим відповідачем суддівської винагороди в належному розмірі безпосередньо пов`язана із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності місцевих судів, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання другого відповідача, ДСА України, здійснити фінансування Територіального управління ДСА України в Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати позивачу недоплаченої частини суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Зазначений висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 вересня 2020 року по справі № 280/788/19, від 9 грудня 2021 року по справі № 280/6910/20, від 25 липня 2023 року по справі № 120/2006/22, від 15 серпня 2023 року по справі № 120/19262/21.

Таким чином, адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Суд вважає за необхідне зауважити, що позивач не оскаржує дії/бездіяльність ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення місцевих судів щодо виділення у неналежному обсязі коштів першому відповідачу на оплату суддівської винагороди, зокрема, суддям Великоновосілківського районного суду Донецької області, де працює позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Керуючись наведеними приписами, а беручи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність задля належного захисту порушеного права позивача зобов`язати ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів у сфері фінансування місцевих судів, здійснити відповідне фінансування на адресу Територіального управління ДСА України в Донецької області для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди позивачеві, суд висновує, що відсутня необхідність виходити за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Щодо посилань відповідачів у відзивах на позов на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає, що питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом судом було вирішено при відкритті провадження у справі (а.с. 70-72).

Щодо заявленого позивачем у позовній заяві клопотання про допуск до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та виплати суддівської винагороди за 1 місяць, суд зазначає, що згідно із п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Беручи до уваги, що в межах даної справи судом не розглядались позовні вимоги про стягнення з відповідача/відповідачів грошових коштів, зазначене клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними, зокрема, у постанові від 18 грудня 2018 року по справі № 816/301/16.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2-4, 9, 12, 72-78, 90, 139, 244-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2), Державної судової адміністрації України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 за періоди з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, з 1 січня 2023 року по 31 серпня 2023 року, а також матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021, 2022 та 2023 роки, відповідно до приписів статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2 270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2 481 грн, на 1 січня 2023 року складає 2 684 грн, із утриманням з цих сум передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 недоплаченої частини суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2023 року та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021, 2022 та 2023 роки, розрахованих виходячи із базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2 270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2 481 грн, на 1 січня 2023 року складає 2 684 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна