Справа № 360/486/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року справа №360/486/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року (повне судове рішення складено 24 липня 2023 року у м. Дніпро) у справі № 360/486/23 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2023 року представник позивача Риндін Дмитро Ілліч, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому позивач, з урахуванням уточнення від 26.05.2023 просив суд:

визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду у Луганській області №1883-1975/Н-02/8-1200/23 від 24.03.2023 у виплаті ОСОБА_1 розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмежень її максимального рівня, починаючи з моменту звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області із заявою б/н від 09.03.2023;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області провести перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у фактично нарахованому розмірі, без обмежень її максимального рівня, починаючи з моменту звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області із заявою б/н від 09.03.2023.

В обґрунтування позовних вимог представником зазначено, що позивач з 06.02.1998 по 31.03.2021 проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України та в Національній поліції України. На сьогоднішній день позивач є тимчасово переміщеною особою, учасником бойових дій, пенсіонером та інвалідом війни.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, позивачу було призначено пенсію за вислугу років.

З 01.07.2021 позивача переведено на пенсію по інвалідності, обчислену відповідно до п. «а» ст. 21 Закону № 2262-XII, а саме 80% відповідних сум грошового забезпечення (особам з інвалідністю війни 2 групи).

09.03.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою б/н, в якій просив здійснити йому виплату розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмежень її максимального рівня, починаючи з моменту нарахування.

На вказану заяву 25.03.2023 позивачем отримано відповідь відповідача №1883-1975/Н-02/8-1200/23 від 24.03.2023, в якій останній фактично відмовив у виплаті нарахованого розміру пенсії.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними і такими, що порушують його права на належний соціальний захист, у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмеження її максимального рівня, з моменту звернення із заявою б/н від 09.03.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмеження її максимального рівня, з моменту звернення із заявою б/н від 09.03.2023, з урахуванням раніше проведених виплат.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668 внесено зміни до статті 43 Закону № 2262-XII, а саме: визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 13 Закону № 2262-XII в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 % відповідних сум грошового забезпечення.

Частиною 7 ст. 43 Закону № 2262-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016 визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 1 грудня 2022 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 2093,00 гривень.

Приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак норма щодо обмеження максимального розміру пенсії 10 прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, втратив чинність лише з 13.04.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України та в Національній поліції України, є учасником бойових дій, пенсіонером та інвалідом війни, що не заперечується сторонами по справі.

Позивач перебуває на обліку у відповідача з 01.04.2021 як отримувач пенсії за вислугу років, відповідно до Закону № 2262 за вислугу років, а з 01.07.2021 як отримувач пенсії по інвалідності, обчисленої відповідно до п. «а» ст. 21 Закону № 2262-XII, а саме 80% відповідних сум грошового забезпечення (особам з інвалідністю війни 2 групи).

З розрахунку станом на 01.03.2023 (пенсійна справа № НПУ) вбачається, що підсумок пенсії (з надбавками) позивача складає 29 101,60 грн. При цьому, з урахуванням максимального розміру пенсії, складає 20 930,00 грн відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» (з 01.12.2022).

З розрахунку станом на 01.04.2023 по пенсійній справі № вбачається, що підсумок пенсії (з надбавками) позивача складає 29 101,60 грн, з урахуванням максимального розміру пенсії 20 930,00 грн.

Згідно протоколу за пенсійною справою № (НПУ) від 01.06.2023 вбачається, що позивачу всього призначено пенсію в сумі 29101,60 грн, фактично виплачується 20 930,00 грн, відповідно до Закону № 2262-XII.

Отже, пенсію позивача обмежено граничним розміром.

09.03.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою б/н, відповідно до якої просив здійснити виплату розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмежень її максимального рівня, починаючи з моменту її нарахування.

Листом від 24.03.2023 1883-1975/Н-02/8-1200/23 відповідач повідомив позивача, що з 01.07.2021 його переведено на пенсію по інвалідності за Законом № 2262-XII, обчислену відповідно до пункту а статті 21 Закону № 2262-XII, а саме 80 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи).

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668 внесено зміни до статті 43 Закону № 2262-XII, а саме: визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. На час призначення пенсії позивачу розмір прожиткового мінімуму особам, які втратили працездатність, визначений Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік», становив 1769,00 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму особам, які втратили працездатність: з 01 липня 2021 року - 1854,00 гривні, з 01 грудня 2021 року - 1934,00 гривні.

Законом України «Про Державний бюджет на 2022 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму особам, які втратили працездатність: з 01 липня 2022 року - 2027,00 гривень, з 01 грудня 2022 року - 2093,00 гривні.

Виплата пенсії з урахуванням обмежень, визначених чинним законодавством України, позивачу проводиться починаючи з 01.07.2021.

Разом з цим, 12 жовтня 2022 року Конституційний суд України ухвалив рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 № 2262-ХІІ. Проте, суд зазначив, що визнані неконституційними приписи статті 2 Закону № 3668-VI втрачають чинність через 6 місяців із дня цього рішення; Верховна Рада має привести нормативне регулювання у відповідність із Конституцією та цим Рішенням. Оскільки на теперішній час, зміни до діючого законодавства з цього питання не внесено, розмір пенсійної виплати встановлено позивачу з урахуванням вимог чинного законодавства України.

Отже, предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії позивача, призначеної на підставі Закону № 2262-ХІІ.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.

Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас, Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, що не відповідає статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, суд вважає, що вони явно суперечать один одному.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Таким чином, з 20.12.2016 (Рішення КСУ № 7-рп/2016) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо такого обмеження призначеної позивачу пенсії.

Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладено Верховним Судом у численних постановах, зокрема від 16.11.2022 справа № 340/7210/21, від 25 липня 2022 року у справі № 580/3451/21; від 20 липня 2022 року у справі № 340/2476/21; від 11 липня 2022 року у справі №620/613/21; від 29 червня 2022 року у справі № 640/19118/18; від 18 травня 2022 року у справі № 380/12337/20.

Правильність такої позиції додатково підтверджена Рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, втім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.

Судами встановлено, що позивач звернувся з заявою до відповідача від 09.03.2023, відповідно до якої просив здійснити виплату розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмежень її максимального рівня, починаючи з моменту її нарахування. Проте, листом від 24.03.2023 1883-1975/Н-02/8-1200/23 відповідач фактично відмовив позивачу у виплаті пенсії без обмежень її максимального рівня, зазначивши, що виплата пенсії з урахуванням обмежень, визначених чинним законодавством України, позивачу проводиться починаючи з 01.07.2021.

Відтак в спірних правовідносинах наявні протиправні дії відповідача щодо відмови здійснити виплату пенсії позивачу без обмежень її максимального рівня.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, місцевий суд на підставі частини другої статті 9 КАС України дійшов правильного висновку:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 розміру пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмеження її максимального рівня, з моменту звернення із заявою б/н від 09.03.2023;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у фактично нарахованому розмірі, без обмеження її максимального рівня, з моменту звернення із заявою б/н від 09.03.2023, з урахуванням раніше проведених виплат.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі № 360/486/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 14 листопада 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук