Справа № 440/11144/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 р.Справа № 440/11144/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднік Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції С.С. Бойко) від 23.03.2023 року (повний текст складено 31.03.23 року) по справі № 440/11144/22

за позовом Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради

до Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області

про визнання дії протиправними та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив скасувати вимогу Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022, складену на підставі акту ревізії від 01.11.2022 №201607-22/9, щодо забезпечення відшкодування до загального фонду бюджету Полтавської міської територіальної громади коштів в сумі 16803821,78 грн та державного бюджету - 3364573,62 грн, відповідно до договору оренди від 29.04.2009, укладеного між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ "Спортивний клуб "Спартак", відповідно до норм ст. 216-229 Господарського кодексу України та ст. 22, 610-625 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що пред`явлені вимоги Управління Держаудитслужби від 28.11.2022 є безпідставними та такими, що не відповідають нормам законодавства, а акт ревізії від 01.11.2022 № 201607-22/9 в частині щодо порушень при укладенні та виконанні договору оренди від 31.03.2009 № 23/17 протиправним, необ`єктивним.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.03.2023 року по справі №440/11144/22 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Управління майном комунальної власності міста є виконавчим органом Полтавської міської ради, створеним для реалізації державної та регіональної політики у сфері управління майном, що є власністю Полтавської міської територіальної громади, та у сфері житлового законодавства.

На виконання п. 3.2.7.4 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північно-східного офісу Держаудитслужби на III квартал 2022 року, Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління майном комунальної власності міста за період з 01.01.2019 по 30.09.2022 року.

За результатами проведеної перевірки складено Акт від 01.11.2022 № 201607-22/9 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління майном комунальної власності міста за період з 01.01.2019 року по 30.09.2022 року, який підписано із запереченнями.

В акті контролюючим органом наведено ряд порушень, які, були допущені Управлінням майном при здійсненні фінансово-господарської діяльності в період, що перевірявся.

11.11.2022 позивач направив до контролюючого органу Заперечення від 11.11.2022 №01-05/01.1-10/1194-465.

За результатами розгляду заперечень Відповідачем, відповідно до пункту 43 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, складено висновок від 25.11.2022 р., згідно з яким заперечення Управління майном не прийняті Відповідачем, а викладені в Акті ревізії від 01.11.2022 № 201607-22/9 порушення залишені без змін.

За результатами ревізії, на підставі складеного акта ревізії, та у відповідності до пункту 7 статті 10 та частини 2 статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Управління Держаудитслужби своїм листом пред`явило до виконання вимогу щодо усунення виявлених порушень законодавства управлінням під час здійснення фінансово - господарської діяльності в період з 01.01.2019 року по 30.09.2022 року, а саме:

- опрацювати матеріали ревізії та розглянути питання про притягнення працівників, винних у порушенні, до встановленої законодавством відповідальності;

- забезпечити відшкодування до загального фонду бюджету Полтавської територіальної громади коштів у сумі 16803821,78 грн. та державного бюджету - 3368573,62 грн., відповідно до Договору оренди від 29.04.2009, укладеного між Управлінням майном та ТОВ «Спортивний клуб «Спартак», відповідно до норм статей 216-229 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-ІV та статей 22, 610-625 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV».

Не погоджуючись з вимогою Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022 щодо забезпечення відшкодування до загального фонду бюджету Полтавської територіальної громади коштів у сумі 16803821,78 грн. та державного бюджету - 3368573,62 грн., відповідно до Договору оренди від 29.04.2009, укладеного між Управлінням майном та ТОВ «Спортивний клуб «Спартак», відповідно до норм статей 216-229 Господарського кодексу України та статей 22, 610-625 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України від 26.01.1993 № 2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (далі - Закон № 2939-XII).

На виконання статті 1 Закону № 2939-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно з вимогами частини першої статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 1 Положення № 43 Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Крім того, підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.

Виходячи зі змісту пункту 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Пунктом 2 Порядку № 550 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Пунктами 4, 5 Порядку № 550 передбачено, що планові та позапланові виїзні ревізії проводяться контролюючими органами відповідно до Закону та цього Порядку.

Планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів контрольно-ревізійної роботи, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії - за наявності підстав, визначених Законом.

За приписами частини першої статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

В силу пункту 6 Положення № 43 Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 2939-XII орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; відповідністю взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.

За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.

Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

У постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Отже, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства необхідно об`єктивно перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача.

Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2018 року та від 08 травня 2018 року у справах №822/2087/17 та № 826/3350/17 відповідно зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

З проведеного вище аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII, з чим кореспондується пункт 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову.

За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.

Таку ж саму правову позицію Верховний Суд застосував, зокрема у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20, від 22 жовтня 2020 року у справі № 820/3089/17, від 31 травня 2021 року у справі № 826/18686/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 160/5323/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 420/6808/19, від 09 березня 2023 року у справі № 500/2489/21, від 06 липня 2023 року у справі № 1740/2398/18.

Проаналізувавши зміст спірної вимоги, колегія суддів констатує, що вона як встановлено вище, є індивідуально-правовим актом, а відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована. При цьому, вимога не містить прямої вимоги про стягнення збитків хоч і вказує на необхідність усунення виявлених порушень в установленому законодавством порядку та зобов`язання позивача розглянути результати проведеної перевірки закупівель та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників, винних у допущених порушеннях.

Отже, наявність збитків та правильність їх обчислення не є предметом перевірки у цій справі.

Водночас спірна вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача.

Так, пунктом 15 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

Також, згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю.

Вищенаведене у сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.

Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2022 року у справі № 826/13003/17.

Колегія суддів зазначає, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та його основних засад суди наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, перевіряти обґрунтованість вимоги та відповідність її критерію законності.

З матеріалів справи судом встановлено, що за результатами ревізії, на підставі складеного акта ревізії, та у відповідності до п. 7 ст. 10 та ч. 2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Управління Держаудитслужби своїм листом від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022 пред`явило до виконання вимогу щодо усунення виявлених порушень законодавства управлінням під час здійснення фінансово - господарської діяльності в період з 01.01.2019 року по 30.09.2022, наступного змісту:

« 1) опрацювати матеріали ревізії та розглянути питання про притягнення працівників, винних у порушенні, до встановленої законодавством відповідальності;

2) забезпечити відшкодування до загального фонду бюджету Полтавської територіальної громади коштів у сумі 16 803 821,78 грн. та державного бюджету - З 368 573,62 грн., відповідно до Договору оренди від 29.04.2009, укладеного між Управлінням майном та ТОВ «Спортивний клуб «Спартак», відповідно до норм статей 216- 229 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-IV та статей 22, 610-625 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV».

Висновки, які призвели д складення такої вимоги, ґрунтуються на наступних обставинах.

Так, між Управлінням майном комунальної власності міста, яке діяло на виконання делегованих повноважень Полтавської міської ради, - Орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивний клуб «Спартак» - Орендарем, 31.03.2009 було укладено Договір оренди № 23/17 нежитлової будівлі (палац спорту) за адресою: м. Полтава, майдан Незалежності, 24-А. Цільове призначення - під спортивно-оздоровчий заклад. Строк дії Договору оренди встановлюється з 31.03.2009 р. по 31.12.2009 р. (а.с. 121-122, т. 1).

Відповідно до угоди від 31.03.2009 р. про зміну договору оренди № 23/17 від 31.03.2009 р. орендодавець та орендар у зв`язку з виробничою необхідністю прийшли до згоди змінити умови договору оренди № 23/17 від 31.03.2009 р., виклавши п. 7.1 в наступній редакції: « 7.1. Строк дії договору встановлюється з 31.03.2009 р. по 30.04.2009 р.

В межах цього строку сторони зобов`язують звернутися до нотаріуса для укладення договору оренди на строк до 31.12.2009 р. на виконання розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 р.» (а.с. 124, т. 1).

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу 29.04.2009 р. (а.с. 125-126, т. 1).

В період проведення перевірки договірні орендні відносини між сторонами припиненні.

Як зазначив позивач, на час укладення вищезазначеного договору оренди Управління майном - Орендодавець у вирішенні питань оренди комунального майна керувалося наступними нормами законодавства, що врегульовували зазначені відносини, а саме: Законом України «Про оренду державного та комунального майна»; Порядком передачі в оренду комунального майна управлінням майном комунальної власності міста та повернення його орендодавцю, затвердженим рішенням сімнадцятої сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 09.08.2007; Рішеннями Комісії по розподілу нежитлових приміщень комунальної власності міста, склад та повноваження якої затверджені вищезазначеним Порядком; Розпорядженнями міського голови щодо укладення договорів оренди, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 6.2 Порядку передачі оренду майна комунальної власності міста та повернення його орендодавцю, який затверджений рішення сімнадцятої сесії п`ятого скликання від 09.08.2007 р. передача об`єкта оренди Орендодавцем Орендареві здійснюється на термін визначений розпорядженням міського голови та обмежується мінімально-максимальним строком враховуючи соціальну значимість об`єкту та виду діяльності Орендаря, якщо інший термін дії договору не обумовлюється заявою орендаря.

Цим же пунктом визначено строки укладення договорів оренди, зокрема:

до 5 років для суб`єктів підприємницької діяльності: Розміщення приватних нотаріальних контор та юридичних консультацій, приватних закладів охорони здоров`я, ветеринарних клінік, лабораторій, салонів краси, саун, лазень, соляріїв, тренажерних залів, приватних фізкультурно спортивних закладів, діяльність яких спрямована на організацію та проведення занять різними видами спорту, кафе, барів, ресторанів, їдалень, закусочних, магазинів-складів, крамниць-складів, автомагазинів, відео та аудіо продукції.

до 10 років для бюджетних організацій державної так комунальної власності; для суб`єктів підприємницької діяльності з надання соціально важливих послуг населенню міста: Надання телекомунікаційних послуг, послуг з перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, відділень банків, що надають послуги з комунальних платежів, закладів культури та кінотеатрів, приватних навчальних дитячих закладів та приватних загальноосвітніх шкіл, аптек, що реалізують готові ліки, торгівельних закладів з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, крім тих, що реалізують товари підакцизної групи, фірмових магазинів вітчизняних та продовольчих товаровиробників, крім тих, що реалізують товари підакцизної групи, торгівельних об`єктів з продажу товарів дитячого асортименту, суб`єктів господарювання, які надають побутові послуги населенню, авто-майстерень (а.с. 132-137, т. 1).

Відповідно до п. 3 розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 р., Управлінню майном комунальної власності міста доручено укласти договір оренди до 31.12.19 р. із ТОВ «Спортивний клуб «Спартак» під спортивний заклад (а.с. 151, т. 1).

Колегія суддів зазначає, що цивільно-правовий договір - є основною підставою виникнення зобов`язально-правових відносин (зобов`язань), що встановлює певні суб`єктивні права i суб`єктивні обов`язки для сторін, які його уклали. Договір можна визначити як угоду двох або кількох осіб, спрямовану на встановлення, змiну або припинення цивiльних правовiдносин. Предметом договору завжди є певна дiя, але ця дiя може бути тiльки правомiрною. Якщо предметом договору буде неправомiрна дiя, тобто незаконна, то такий договiр визнається недiйсним. Договір вважається дійсним при дотриманні таких умов: законнiсть дiї; волевиявлення сторiн; дотримання встановленої законом форми договору; правоздатнiсть i дiєздатнiсть сторiн. Головним елементом кожного договору є воля сторін, спрямована на досягнення певної мети, яка не суперечить закону.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України). Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин - принцип свободи договору, який включає в себе наступні складові: свобода в укладенні договору, тобто відсутність будь-яких примусів, щодо того, вступати суб`єктам в договірні відносини, чи ні; свобода вибору характеру договору, що укладається, а це означає, що сторони самі для себе вирішують, який саме договір їм укладати. При цьому, вони можуть укладати як договір, що передбачений чинним законодавством, так і такий, що ним не передбачений, проте відповідає загальним засадам цивільного законодавства (частина 1 статті 6 Цивільного кодексу України); вільний вибір контрагента за договором, тобто сторони шукатимуть того контрагента, який максимально підходить їм за тими чи іншими ознаками; вільний вибір умов договору, що означає, що сторони на власний розсуд визначають зміст цього договору, формують конкретні умови тощо.

Зі змісту протоколу засідання комісії по розподілу нежитлових приміщень комунальної власності міста № ПР 6/3-07/03 від 20.03.2009, і розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 «Про укладення договорів оренди» (а.с. 148-151, т. 1), прослідковується пропозиція щодо укладення договору оренди на строк 10 років, а саме до 31.12.2019 р.

В свою чергу, Договір оренди № 23/17 від 31.03.2009 підписаний сторонами договору, також підтверджує наявність волевиявлення орендаря орендувати комунальне майно строком саме на 10 років.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що заяви ТОВ «Спортивний клуб «Спартак» щодо оренди нерухомого майна за адресою: м. Полтава, майдан Незалежності,24-А, якими обумовлювалося інший термін дії договору не надано контролюючому органу при ревізії та суду в судовому засіданні, колегія суддів зазначає, що факт наявності в Управлінні заяви орендаря без зазначення терміну оренди нежитлових приміщень комунальної власності (заява від 18.03.2009 р. № 2) не виключає наявність іншої заяви із зазначеним терміном оренди - 10 років, яка була розглянута комісією по розподілу нежитлових приміщень комунальної власності міста на засіданні 20.03.2009 р. та стала підставою для прийняття розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 «Про укладення договорів оренди». При цьому, приписи п. 6.2 Порядку не містять вимоги щодо форми такої, зокрема, надання такої заяви виключно у письмовій формі.

Також суд зауважує, що зміст п. 6.2 Порядку вказує про те, що передача об`єкта оренди Орендодавцем Орендареві здійснюється на термін визначений саме розпорядженням міського голови та обмежується мінімально-максимальним строком враховуючи соціальну значимість об`єкту та виду діяльності Орендаря, тобто, першочергово строк оренди визначається в розпорядженні міського голови та цей строк обмежується мінімально-максимальним строком враховуючи соціальну значимість об`єкту та виду діяльності Орендаря, а в іншому випадку (у разі необхідності визначення іншого терміну дії договору), орендар надає відповідну заяву.

Судовим розглядом встановлено, що розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 «Про укладення договорів оренди», в якому визначено термін дії договору оренди до 31.12.2019 р. є чинним.

Також суд зазначає, що відсутність в управлінні майном заяви Орендаря щодо надання в орендне користування нежитлових приміщень за адресою: майдан Незалежності, 24-А у м. Полтаві, строком на 10 років обумовлене строком зберігання таких заяв, визначених номенклатурою справ управління майном комунальної власності міста на 2009 рік, розробленої на підставі Переліку типових документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 № 41, що складає 5 років.

На підтвердження факту знищення вхідної документації - листування з підприємствами, установами, організаціями та громадянами з питань основної діяльності за період з 05 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року (в кількості 22 томи), позивачем до суду надано Актом від 10.03.2016 року № 6 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду».

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги протокол засідання комісії по розподілу нежитлових приміщень комунальної власності міста № ПР 6/3-07/03 від 20.03.2009 р. і розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 «Про укладення договорів оренди» при укладанні договору оренди з ТОВ «Спортивний клуб «Спартак» Управлінням було дотримано норми чинного на момент укладання договору законодавства України, а тому висновки контролюючого органу щодо наявності факту порушення в частині строку укладення договору є помилковими та ґрунтуються на припущеннях відповідача.

Зазначені вище обставини також спростовують твердження контролюючого органу про неправомірне використання орендарем орендованого майна в період з 01.04.2014 до 15.11.2019 без переукладення Договору оренди та без визначення нової експертної оцінки об`єкта оренди, що на думку відповідача призвело до втрат міського та державного бюджетів, оскільки з урахуванням змісту протоколу засідання комісії по розподілу нежитлових приміщень комунальної власності міста № ПР 6/3-07/03 від 20.03.2009 та розпорядження міського голови № 98-р від 25.03.2009 «Про укладення договорів оренди» терміном 10 років, підстави для укладення договору оренди на строк 5 років станом на березень 2009 року у позивача були відсутні.

Що стосується встановлених порушень в частині розрахунку орендної плати, судом встановлено наступне.

Розрахунок орендної плати було проведено на підставі звіту з оцінки майна (оцінка в межах шестимісячного строку) в порядку та у спосіб, визначений Методикою розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна міста, яка є додатком до Порядку передачі в оренду комунального майна управлінням майном комунальної власності міста та повернення його орендодавцю, затвердженого рішенням сімнадцятої сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 09.08.2007 р.

Звіт про оцінку було замовлено у ліцензованого оцінювача СОД ОСОБА_1 , сертифікат ФДМУ № 7636/08 від 29.08.2008, який мав відповідні повноваження для проведення оцінки.

Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності.

Частиною другою цієї статті визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Таким чином, приписами вказаного вище закону передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.

В свою чергу, сам по собі звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (в редакції станом на момент здійснення рецензування) рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за вчасною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування є обов`язковим.

Судовим розглядом встановлено, що вартість майна згідно з Звітом про оцінку майна нежитлової будівлі (палацу спорту) літери A-3 загальною площею 3660,7 кв.м., розташованої за адресою: м, Полтава, майдан Незалежності, 24А, становить (з урахуванням ПДВ) 558800,00 грн, складеного суб`єктом оціночної діяльності (СОД) ОСОБА_1 (а.с. 35-57, т. 2). Шестимісячний строк чинності звіту про оцінку не було порушено при укладенні Договору оренди.

Відповідно до п. 19 Методики, Орендодавцем було замовлено рецензію на Звіт про оцінку майна складеного СОД ОСОБА_1 у оцінювача Холодченка А.К., свідоцтво ФДМУ № 2122 від 02.10.2004, згідно з якою зауважень чи помилок, які могли б вплинути на достовірність висновку, не виявлено.

Крім того, згідно з актом приймання-передачі нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , від 06.02.2009 р. до комунальної власності територіальної громади міста Полтава передавалося трьохповерхове приміщення, загальною площею 3656,1 кв.м., 1968 року забудови, з залишковою вартістю 504473,00 грн., яка відображала вартість цього приміщення з врахуванням фізичного зносу.

Враховуючи те, що згідно Звіту про оцінку майна нежитлової будівлі (палацу спорту) літери A-3 загальною площею 3660,7 кв.м., розташованої за адресою: м, Полтава, майдан Незалежності, 24А, його вартість становила 558800,00 грн. (з урахуванням ПДВ) та ця сума є близькою до суми, яка визначена як залишкова вартість при передачі цього майна до комунальної власності територіальної громади міста Полтава, згідно акту приймання-передачі нежитлових приміщень, у позивача, на якого приписами чинного законодавства не покладено обов`язку щодо визначення оціночної вартості майна чи перевірки достовірності визначення такої вартості не існувало об`єктивних сумнів у визначенні такої вартості.

При цьому, як вказує сам позивач, він не виключає можливість існування потенційного збитку (виникнення якого не пов`язано з фінансово-господарською діяльністю управління) завданого місцевому бюджету, внаслідок дій саме третіх осіб (в межах цих відносин - СОД ОСОБА_1 ) вина яких повинна бути доведена в рамках кримінального провадження.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що незалежна оцінка об`єкта оренди має відповідати вимогам положень (національних стандартів) оцінки майна, в тому числі Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09,2003 № 1440, та Методиці оцінки об`єктів оренди, що вбачається з п.п. 2, 19 Методики оцінки об`єктів оренди, ч. 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», колегія суддів зазначає, що Управління майном є виконавчим органом Полтавської міської ради, створеним для реалізації державної та регіональної політики у сфері управління майном, що є власністю Полтавської міської територіальної громади, та у сфері житлового законодавства. Управління у своїй діяльності керується Конституцією України, законодавчими актами, рішеннями міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та Положенням про управління майном комунальної власності міста, затвердженим рішенням сесії Полтавської міської ради.

З огляду на вищезазначене, у посадових осіб органу місцевого самоврядування та відповідно у позивача, відсутні повноваження та правові підстави перевіряти достовірність Звіту з оцінки майна, складеного ліцензованим оцінювачем ОСОБА_1 .

Крім того, на момент вирішення спірних правовідносин судовим рішенням (вироком у кримінальній справі) не визнано незаконним чи недійсним Звіт про оцінку ліцензованого оцінювача СОД ОСОБА_1 та не встановлено його невідповідність вищевказаним нормативно-правовим актам.

Що стосується посилання відповідача та суду першої інстанції, що Звіт про оцінку ліцензованого оцінювача СОД ОСОБА_1 є недійсним на підставі висновків експертів, як доказів у кримінальному провадженні, суд зазначає наступне.

Так, висновки відповідача щодо виявлених порушень в фінансово-господарській діяльності управління ґрунтуються на: висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 996 від 01.11.2021; висновку експерта Полтавського відділення «Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 997 від 29.10.2021; висновку експерта Полтавського відділення «Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С.Бокаріуса» за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 298//299/749-756 від 11.05.2021.

У відповідності до статті 80 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої-третьої статті 101 КАС України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у справі, що розглядається, є правомірність винесення вимоги Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022, складену на підставі акту ревізії від 01.11.2022 № 201607-22/9.

Натомість, висновки експерта за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи, складені на підставі постанови слідчого по кримінальному провадженню № 0000180 від 22.05.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а саме зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Таким чином, вказані висновки експерта стосуються можливих протиправних дій третьої особи та мають бути встановлені відповідним вироком суду, але ці висновки не свідчать про наявність протиправних дій в частині, що стосується здійснення Управлінням майном фінансово-господарської діяльності, а саме: щодо заниження орендної плати за оренду об`єкту комунальної власності за адресою: майдан Незалежності,24-А, м. Полтава, при укладанні договору оренди з ТОВ «Спортивний клуб «Спартак».

Статтею 84 КПК України встановлено, що докази в кримінальному провадженні визначаються як фактичні дані, отримані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доведенню.

Згідно зі ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 2 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Таким чином, висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 996 від 01.11.2021, висновки експерта Полтавського відділення «Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 997 від 29.10.2021 та висновок експерта Полтавського відділення «Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000180 № 298//299/749-736 від 11.05.2021 є доказами саме в кримінальному провадженні, які не мають наперед встановленої сили, підлягають перевірці та оцінці з точки зору належності, допустимості, достовірності в рамках саме цього кримінального провадження.

У зв`язку з цим, висновки контролюючого органу, які фактично ґрунтуються на підставі матеріалів, зібраних в якості доказів в кримінальному провадженні, та яким в рамках цього кримінального провадження судом ще не надано оцінку, наперед не свідчать про наявність можливих порушень в частині здійснення позивачем фінансово-господарської діяльності, та як наслідок не можуть бути підставою для перерахунку орендної плати та визнання ще недоведеного порушення, як порушеннями, які допущені позивачем при здійсненні діяльності, що призвело до недоотримання коштів за Договором оренди від 29.04.2009 р. на загальну суму 20168395,40 грн.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що відповідно до Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Полтавській області на II квартал 2014 року проводилася планова виїзна ревізія фінансово-господарської діяльності Управління майном комунальної власності міста за період з 25.01.2013 року по 31.03.2014 року, предметом якої, зокрема, були орендні відносини з ТОВ «Спортивний клуб «Спартак» на підставі договору оренди від 29.04.2009 б/н. та за результатами ревізії складено Акт про результати планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності Управління майном комунальної власності міста за період з 01.01.2013 року по 31.03.2014 року від 30.07.2014 року № 06-21/109 та згідно цього акту, будь-яких порушень законодавства щодо, зокрема, строку укладення договору оренди від 29.04.2009 б/н з ТОВ «Спортивний клуб «Спартак» не виявлено.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №2040/6730/18 (адміністративне провадження № К/9901/12427/19) «законна вимога» контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі приписи на адресу підконтрольного суб`єкту (об`єкту контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.

Як вбачається з п. 2 вимоги від 08.11.2022 р. № 201607-14/3518-2022 Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області вимагає забезпечити відшкодування до загального фонду бюджету Полтавської міської територіальної громади коштів в сумі 16803821,78 грн. та державного бюджету - 3364573,62 грн., відповідно до договору оренди від 29.04.2009, укладеного між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ «Спортивний клуб «Спартак», відповідно до норм статей 216-229 Господарського кодексу України та статей 22, 610-625 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що зміст вказаних вище норм ГК України та ЦК України свідчить про те, що ці норми підлягають застосуванню лише у випадку порушення договірних зобов`язань однією зі сторін договору та наявності її вини в такому порушенні.

В свою чергу, судовим розглядом встановлено, що сторони договору від 29.04.2009 р. дотримувалися взятих на себе договірних зобов`язань, та факти неналежного виконання умов договору чи наявність претензій одна до одної зі сторін договору, відсутні.

У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку, що спірна вимога Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022 не містить чітких, конкретних і зрозумілих приписів на адресу підконтрольного суб`єкту (об`єкту контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім, а висновки контролюючого органу, які стали підставою для винесення цієї вимоги, спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами.

На підставі цього, колегія суддів дійшла до висновку, що вимога Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 № 201607-14/3518-2022, складену на підставі акту ревізії від 01.11.2022 № 201607-22/9 є протиправною та підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції не було враховано наведених вище обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.03.2023 року по справі №440/11144/22 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 28.11.2022 року № 201607-14/3518-2022, складену на підставі акту ревізії від 01.11.2022 року № 201607-22/9.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 13.11.2023 року.