Справа № 520/9117/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Спірідонов М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 р. Справа № 520/9117/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/9117/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в ненаданні ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі на 04.04.2023 року.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі на 04.04.2023 року, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2023 року за формою, що зазначена у Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016року № 178.

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно звільненій у запас у розмірі 146483 (сто сорок шість тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 10 коп.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в ненаданні ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі на 04.04.2023 року.

3обов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку № 6 від 02.04.2023 року про вартість речового майна, що належало до видачі, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2023 року за формою, що зазначена у Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016року № 178.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно звільненій у запас у розмірі 146483 (сто сорок шість тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 10 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи по суті, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що 05.05.2023 командир Військової частини НОМЕР_1 скерував на начальника центрального управління речового забезпечення ЗСУ заявку щодо виділення коштів на виплату відповідних компенсацій за неотримане речове майно військовослужбовцями ВЧ НОМЕР_1 , в тому числі ОСОБА_1 в сумі 146483, 10 грн. Враховуючи вказане, апелянт вважає, що на даний час відсутній спір між позивачем та відповідачем. Зазначає, що компенсація за неотримане речове майно буде виплачена позивачку невідкладно в момент надходження відповідних бюджетних коштів.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишить без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2023 про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебувала з 28.06.1996 по 04.04.2023 на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу від 04.04.2023 № № 94 ОСОБА_1 звільнено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.04.2023 № 100-РС з військової служби в запас за статтею 26 частиною 5 пунктом 3, підпунктом «г» (через сімейні обставини) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 04.04.2023 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У вказаному вище витязі з наказу було вказано, що позивачці відповідно до п. 3, 4 Постанови КМУ України №178 від 16.03.2016 виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 146483 грн 10 коп (а.с.9)

У зв`язку із не виплатою, зокрема, компенсації вартості за не отримане майно, 17.04.2023 позивачка звернулась до відповідача із заявою, в якій просила видати довідку про вартість речового майна, що належало позивачці до видачі станом на 04.04.2023 та виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно згідно Постанови КМУ України №178 від 16.03.2016 в сумі 146483 грн 10 коп.(а.с.10).

Відповідач листом від 21.04.2023 року № 10/1211 повідомив, що компенсація вартості за не отримане речове майно буде нарахована і проведена після належного цільового фінансування та надходження необхідних коштів на розрахунковий рахунок військової частини (а.с. 11).

Відповідачем разом з відзивом на позовну заяву надано довідку № 6 від 02.04.2023 року про вартість речового майна, що належить до видачі штаб-сержанта ОСОБА_1 на суму 146483,10 грн (а.с. 24).

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача позивачка звернувся за захистом своїх прав до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року (далі по тексту - Закон №2011-XII).

Стаття 1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок № 178; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 (далі по тексту - Інструкція №475; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку № 178. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 03.10.2018 року у справі № 803/756/17, від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18.

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, довідки №6 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , грошова компенсація за неотримане речове майно складає 146483,10 грн.

Колегія суддів зазначає, що доказів виплати позивачці суми речового майна відповідно до довідки №6 щодо вартості речового майна, що належить до видачі, матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Апелянтом лише зазначено, що вказана компенсація нарахована.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем по справі жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, враховуючи, що відповідачем здійснено нарахування суми компенсації за неотримане речова майно, але не виплачено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби у запас грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивачки грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно звільненій у запас у розмірі 146483 грн. 10 коп.

Разом з цим, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачці довідки про вартість речового майна, що належало до видачі на 04.04.2023 року із зобов`язанням Військової частини НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі на 04.04.2023 року, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2023 року за формою, що зазначена у Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178, оскільки вказану довідку було надано відповідачем лише до суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву, а не на виконання заяви позивачки від 17.04.2023.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави, в розумінні ст.139 КАС України, для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 по справі № 520/9117/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко І.С. Чалий