Справа № 487/2042/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 487/2042/23

Перша інстанція: суддя Нікітін Д.Г.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м.Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м.Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області (далі ДМС) та просила визнати протиправним та скасувати рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 03 березня 2023 року №1.

В обгрунтування позову було зазначено, що позивачка була документована посвідкою на тимчасове проживання на території України на підставі шлюбу з громадянином України. 18 грудня 2021 року вона подала повний пакет документів для одержання дозволу на імміграцію в Україну. Строк розгляду даних документів не може перевищувати 1 року. 24.11.2022 року у позивачки закінчувалась посвідка на тимчасове проживання, але подані нею документи щодо одержання дозволу на імміграцію в Україну ще досі були на розгляді. За 15 днів до закінчення дії посвідки на тимчасове проживання, позивачка зверталася до відповідача для продовження дії посвідки, але їй було відмовлено через її громадянство РФ. Разом з тим, з урахуванням того, що у позивачки вся сім`я проживає на території України і ніяких зв`язків з країною агресором вона не має, та те, що у неї документи щодо імміграції досі на розгляді, їй було повідомлено, що незважаючи на неможливість продовження їй посвідки через її громадянство рф, вона може далі проживати на території України до моменту одержання рішення щодо дозволу на імміграцію. При цьому, позивачкою було повідомлено про неможливість вчинення нею дій щодо відмови від громадянства російської федерації, оскільки для відмовити потрібно фізично виїхати до країни-агресора та отримати відповідне документальне підтвердження, що є неможливим з огляду на проведення військових дій у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, що позбавить позивачку можливості повернутися на територію України. Разом з тим, на вказане звернення відповідачем повідомлено позивачці про те, що міграційною службою до прийняття нормативно-правового акту щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, ДМС припинено прийом заяв від громадян російської федерації, зокрема, щодо оформлення документів про право тимчасового перебування/проживання на території України. Крім того, позивачкою зазначено, що вона засуджує дії російської федерації стосовно збройної агресії та війни проти України, а тому і хоче проживати на території України. Вона відкрито заявила свою позицію стосовно підтримки України в соцмережах. Будь-яких порушень українського законодавства з боку позивачки немає, її зв`язки з російською федерацією розірвано та зараз вона намагається вирішити питання щодо позбавлення російського громадянства. Вся її родина та чоловік громадянин України, проживають на території України. В подальшому, 01.03.2023 року відповідач повідомив позивачку, що стосовно неї прийнято позитивне рішення та їй надано дозвіл на імміграцію в Україну від 01.03.2023 року №2668 та запрошено до приміщення відповідача для отримання даного рішення (копія дозволу - додається). При цьому, відповідачам було порушено 1-річний строк для оформлення дозволу на імміграцію, так як документи були подані ще 18.12.2021 року, а дозвіл виданий 01.03.2023 року. Позивачка прибула до відповідача 02.03.2023 року з метою отримання вищевказаного дозволу про імміграцію та подання документів для одержання посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію. Працівниками відповідача було повідомлено, що так як у неї вже закінчилась посвідка на тимчасове проживання, для одержання даного дозволу на імміграцію від 01.03.2023 року та прийняття відповідачем її документів на одержання посвідки на постійне проживання, їй потрібно сплатити штраф та після сплати відповідач прийме у неї всі належні документи. Щодо позивачки було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, який нею був сплачений. Після цього, 03.03.2023 року позивачка разом з належними документами повторно прибула до відповідача, але 03.03.2023 року відносно неї відповідачем прийнято рішення від 03.03.2023 року №1 про її примусове повернення за межі України до 31.03.2023 року

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянтка просила його скасувати та задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03.03.2023 року в приміщені ДМС в ході особистого прийому громадян було встановлено особу громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка порушила правила перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїзду після закінчення дії посвідки на тимчасове проживання терміном дії до 24.11.2022 року.

Було встановлено, що за інформацією інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», громадянка російської федерації ОСОБА_1 прибула на територію України 22.08.2021 року через пункт пропуску «Одеса», скориставшись паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон, орган видачі мзс росії 38003, виданий 26.03.2019 року строком дії до 26.03.2029 року. З пояснень ОСОБА_1 мета в`їзду - з приватною метою.

Громадянка російської федерації ОСОБА_1 , відповідно до п.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 09.01.2020 року, строком дії до 08.01.2021 року.

04.12.2020 року ОСОБА_1 зверталась до ДМС з питання обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання (заява- анкета № 119066900) та була документована посвідкою на тимчасове проживання від 14.12.2020 року, строком дії до 11.12.2021 року.

18.11.2021 року ОСОБА_1 зверталась до ДМС з питання обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання та була документована посвідкою на тимчасове проживання від 25.11.2021 року, строком дії до 24.11.2022 року.

Крім цього, 18.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ДМС з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

01.03.2023 року ДМС було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл дійсний до 01.03.2024 року.

Відповідачем зазначено, що з грудня 2022 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 знаходиться на території України з порушенням строків перебування, після закінчення відповідного строку перебування не виїхала за межі України та не продовжила строк перебування у встановленому законодавством порядку.

02.03.2023 року відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 001258 за ч.І ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 001258 від 02.03.2023 року та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2550,00 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що ОСОБА_1 не має підстав для подальшого перебування в Україні, визначених ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також не має обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідачем відносно неї було винесено рішення від 03.03.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України до 31.03.2023 року.

Винесення вказаного рішення і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент перевірки позивачка на території України перебувала нелегально.

В порядку ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту», позивачка із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не зверталася.

Виходячи з того, що позивачка не має підстав для подальшого перебування на території України, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно позивачки було винесено рішення від 28.06.2022 року про примусове повернення з України.

Також суд вказав, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Колегія суддів вважає вищевказані висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України в частині, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (далі Закон).

Відповідно до статті 3 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Положеннями статті 26 Закону регламентовано питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства. Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

З наведеного вбачається, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно якщо її дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Так, приймаючи оскаржуване рішення від 03 березня 2023 року, відповідач вказав, що ОСОБА_1 не має підстав для подальшого перебування в Україні, визначених ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також не має обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Колегія суддів вважає вказані посилання помилковими та зазначає, що підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені ст.4 Закону, згідно яких (ч.1) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

З матеріалів справи вбачається, що з 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 ..

18.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ДМС з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

01.03.2023 року ДМС було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл дійсний до 01.03.2024 року.

З наведеного вбачається, що станом на час прийняття рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 03 березня 2023 року №1, стосовно позивачки вже було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» від 01.03.2023 року, що свідчить про наявність правових підстав для законного перебування позивачки на території України та в принципі унеможливлює прийняття рішення про примусове повернення, за яким особа зобов`язується покинути територію України із зазначених відповідачем підстав.

При цьому, окремо колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.9 Закону України "Про імміграцію" термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ще 18.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ДМС з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, водночас, лише 01.03.2023 року ДМС було прийнято відповідне рішення з вказаного питання, в зв`язку з чим суд вважає безпідставними доводи відповідача з приводу того, що з грудня 2022 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 знаходиться на території України з порушенням строків перебування.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на Постанову КМУ «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01 листопада 2022 р. №1232, оскільки положення вказаної постанови не стосуються позивачки в силу п.2 вказаної постанови, за якими зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження (відмова в прийнятті документів або відмова в оформленні) не поширюються на осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України Про імміграцію.

Крім того, колегія суддів вважає, що не оскарження позивачкою притягнення її до відповідальності за адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративне правопорушення та сплату відповідного штрафу не є безумовною підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Також, частиною другою статті 6 КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

Суд зазначає, що прийняття оскаржуваного рішення ДМС, за яким особа зобов`язана покинути Україну, при одночасно наявних підставах для перебування на території України (які фактично ДМС і підтвердила видавши дозвіл на іміграцію), жодним чином не може мати наслідком отримання Державою «вигоди» від своїх протиправних дій.

Суд звертає увагу на те, що як охоронець громадського порядку, держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі "Звежинський проти Польщі" (заява№ 34049/96), рішення ЄСПЛ від 19.04.2007 у справі "Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії" (заява № 63235/00).

Водночас, в даній справі суд констатує, що дії ДМС при винесенні оскаржуваного рішення не були «взірцевими», що призвело до порушення законних прав позивачки, які суд вважає за належне поновити.

Також, у рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. З рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" вбачається, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 03 березня 2023 року №1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Додатково колегія суддів зазначає, що 03 листопада 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи з огляду на участь ОСОБА_3 в конференції працівників юридичних служб органів ДМС, а інші працівники сектора юридичної служби відповідача відсутні.

Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на скорочені строки розгляду даної справи, встановлені КАС України.

У даному випадку вирішення спірних правовідносин по суті та поновлення порушених прав позивачки не може залежати від внутрішньої організації роботи відповідача в частині участі в конференції, відсутності інших працівників, тощо. Це пов`язано з тим, що держава має дотримуватись принципу належного урядування та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2023 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м.Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м.Миколаєві Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 03 березня 2023 року №1.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області (, Україна, 54001, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Декабристів, будинок 5А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на сплату судового збору в сумі 2684,60 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук