Справа № 420/3291/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3291/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 36 від 23.02.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 26.02.2021 року ОСОБА_1 отримала повідомлення № 5/1-345 від 23.02.2021 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 36 від 23.02.2021 року.

Позивач вважає дане рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації. Позивач стверджує, що у випадку повернення до Нігерії, її життю на свободі буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З підстав викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Справа була призначена до розгляду судді Цховребовій М.Г.

Ухвалою судді Цховребової М.Г. від 18.08.2021 року по справі №420/3291/21 відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

02.09.2023 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач позов не визнає та заперечує проти позовних вимог.

Так, у відзиві вказано, що в результаті проведення аналізу відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон)встановлено, що позивач має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 взагалі відсутні суб`єктивні посилання щодо неможливості повернення до країни громадянської належності.

Відповідач звертає увагу, що позивач з 21.06.2018 (дата прибуття на територію України) до 04.02.2021 (дата звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (3 роки та 4 місяці) не зверталася за міжнародним захистом та більш того, з серпня 2018 року до моменту звернення (04.02.2021) більше трьох років перебувала на території України у якості нелегального мігранта, яим порушили вимоги ч.1 ст. 5 Закону.

Відповідач стверджує, що звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. Позивачка не надала до ГУ ДМС України в Одеській області усі важливі факти, що були у її розпорядженні та не зробила реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом. Таким чином, враховуючи вищевказане, підтвердити або спростувати факт переслідувань не є можливим, а надана позивачкою інформація містить об`єктивні протиріччя та суперечливі моменти.

Зважаючи на вищенаведене, відповідач вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.02.2021 № 36 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Разом з відзивом на адміністративний позов відповідачем до суду подано копію матеріалів особової справи позивачки.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 року №488 призначено повторний автоматизований розподіл справи №420/3291/21, у зв`язку з довготривалою відпусткою головуючого судді Цховребової М.Г.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 року, справа №420/3291/21 передана судді Радчуку А.А.

Ухвалою судді Радчука А.А. від 13.09.2023 року справу №420/3291/21 прийнято до провадження та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

25.09.2023 року від відповідача до суду надійшла заява, в якій повідомлено, що відповідач підтримує поданий 31.08.2021 року відзив у повному обсязі та всі наявні матеріали особової справи були надані до суду.

Окрім цього, повідомлено, що ОСОБА_1 був документований довідкою про звернення за захистом № 011655 терміном дії до 04.03.2022. З моменту закінчення терміну дії довідки про звернення за захистом № 011655 до ГУ ДМС в Одеській області позивач з метою продовження її дії не звертався, що дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач не перебуває на території України.

Інші заяви по суті справи, клопотання, додаткові докази станом на момент вирішення справи по суті до суду не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Відповідно матеріалів справи позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Федеративної Республіки Нігерія; місце народження: м. Логас; за національністю - житель Нігерії, за етнічною належністю - йоруба, за віросповіданням - християнин - баптист; рідна мова - англійська, офіційна-йоруба.

Документи, що посвідчують особу: національний паспорт - НОМЕР_1 , дійсний до 24.02.2019; національний паспорт - НОМЕР_2 , виданий 14.05.2019, дійсний до 13.05.2024.

Сімейний стан:заміжня не була, проживає в цивільному шлюбі з гр.Нігерії ОСОБА_2 . Має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - м. Бровари, Україна.

Позивач 18.06.2018 року легально виїхала з Федеративної Республіки Нігерія.

21.06.2018 року позивач прибула на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) - Одеса, міжнародний аеропорт Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документу гр. Нігерії та оформленої візи до України серії (М)Y 6474530. У Дубаї позивач перебувала транзитом 3-4 години. Після в`їзду на територію України жодних інших виїздів за її межі не здійснювала.

З 13.08.2018 року позивач перебувала на території України нелегально, без документів на право проживання, у зв`язку із чим 04.02.2021 року до позивача було застосовано адміністративні санкції за ст. 203 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 04.02.2021 року звернулась до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №27.

До територіального підрозділу ДМС заявниця надала оригінали паспортних документів гр. Нігерії: серії НОМЕР_1 , виданого 25.02.2014 року Федеративною Республікою Нігерія, терміном дії до 24.02.2019 року та серії НОМЕР_2 , виданого 14.05.2019 року Федеративною Республікою Нігерія, терміном дії до 13.05.2024 року.

У вказаній заяві позивач просить захисту в Україні через можливі побоювання за власне життя у зв`язку із погрозами, які надходили на адресу заявниці з боку родини її обранця. Причиною відповідних погроз було різне віросповідання молодих осіб, а саме: заявниця сповідує християнство, а її обранець сповідував іслам.

16.02.2021 року посадовими особами ГУ ДМС в Одеській області проведено анкетування позивача, в результаті чого складено Анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.02.2021 року з позивачем була проведена співбесіда, що зафіксовано Протоколом співбесіди.

За результатами розгляду заяви та особової справи №2021OD0029 громадянина Федеративної Республіки Нігерія 02 лютого 2022 року з позивачем була проведена співбесіда, що зафіксовано Протоколом співбесіди головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, на підставі проведених анкетування та інтерв`ю, з урахуванням актуальної ІКП, складено Висновок від 23 лютого 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено, що заява громадянки Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відповідно до п. 6 ст. 8 вказаного Закону є підставою прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.02.2021 року № 36 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянйці Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Про зазначену відмову позивача поінформовано Повідомленням від 23.02.2021 року №5/1-345, яке вона отримала 26.02.2021 року, що засвідчила особистим підписом.

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентований статтею 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до порядку попереднього розгляду заяв, визначеного ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4).

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що відповідачем при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої 04.02.2021 року, дотриманий порядок попереднього розгляду заяв, визначений ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач просив захисту в Україні через побоювання за власне життя у зв`язку з погрозами, які надходили на її адресу з боку родини її обранця. Причиною відповідних погроз було різне віросповідання молодих осіб, а саме: заявниця сповідує християнство, а її обранець сповідував іслам. Зокрема, як повідомляє позивач, 14.02.2017 року її та її цивільного чоловіка родичі чоловіка хотіли вбити, вони приходили до них додому у м. Лагос. Заявниця з чоловіком були всередині будинку, почули шум, на вулиці родичі чоловіка кричали та вимагали, щоб позивачка від нього пішла, та погрожували вбити.

З протоколу співбесіди з позивачем вбачається, що вона зустрічалася зі своїм обранцем з березня 2016 року, познайомилась з його батьками наприкінці 2016 року, тобто через 9 місяців після тісних відносин. Протягом вказаного періоду вона не зазнавала жодних проблем або погроз з їх боку, при цьому батькам нареченого було із самого початку відомо про їх відносини та релігійну належність позивача. Після 14.02.2017 року позивач не зазнавала особистих погроз, тільки одного разу по телефону (після чого змінила номер та телефонних погроз не отримувала), а також фізичних погроз, обмежень, переслідувань. Позивачка весь цей час (з 15.02.2017 по 18.06.2018) безперешкодно проживала на території Нігерії, вільно переміщувалася. Проблем з іншими релігійними конфесіями після того моменту, як почала зустрічатись зі своїм обранцем, у позивача не виникало.

Аналізуючи зазначене, суд погоджується з відповідачем щодо того, що повідомлені позивачем обставини свідчать про відсутність обгрунтованості висловлених побоювань.

Про зазначене свідчить також те, що за результатами опитування позивача не встановлено фактів переслідування її близьких родичів на території країни громадянської належності, наразі їх життю нічого не загрожує вони не зазнають пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав, погроз, переслідувань, фактів фізичного насилля не мають та будь-які проблеми. Також, відсутня дискримінація у реалізації загальних прав.

З особової справи позивача вбачається, що вона не перебувала ані в офіційному, ані у внутрішньому розшуку на території Нігерії; не була причетна до насильницьких викрадень. Після виїзду за межі Батьківщини та на момент звернення за міжнародним захистом, позивача ніхто не розшукував.

Більше того, незважаючи на висловлені побоювання, під час перебування на території України позивачкою в 2019 році було здійснено оформлення паспортного документу у відповідному дипломатичному представництві країни громадянської належності.

Вищезазначене свідчить про можливість отримання адміністративних послуг з боку держави, що, у свою чергу, підтверджує те, що позивачка не перебуває в офіційному розшуку та щодо неї не здійснюється судове провадження на території громадянської належності. Зазначене свідчить, що позивач продовжує користуватися захистом країни походження, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Суд зазначає, що позивачем не надано до ГУ ДМС України в Одеській області доказів на підтвердження історії її ймовірного переслідування, а надана нею інформація містить протиріччя та суперечливі моменти.

З огляду на викладене, суд робить висновок, що причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Поряд з цим суд враховує, що у п. 5 Додаткові відомості Анкети від 16.02.2021 року позивачем зазначено, що вона звертається до ДМС так як хоче отримати документ, що підтверджує легальність її перебування на території України.

Також суд зазначає, що не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише через два з половиною роки після прибуття в Україну, чим не дотримано вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідно якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 16.02.2018 по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17 висловив правову позицію, згідно якої варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі викладеного суд враховує, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення за результатами розгляду заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Поряд з цим, суд зазначає, що при розгляді заяви позивача про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу та доходить висновку, що факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані достатньою та обґрунтованою підставою для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

На підставі викладеного, оцінивши докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що оскільки у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", то його заява вважається очевидно необґрунтованою, що в свою чергу стало підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, оскаржуване рішення - наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 36 від 23.02.2021 року є обґрунтованим та правомірним, тому підстави для його скасування у суду відсутні.

Решта доводів висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (вул. Преображенська, 44. м. Одеса, 65045, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.