Справа № 500/3133/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 рокуСправа № 500/3133/23 пров. № А/857/14953/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Довгополова О.М., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2023 року (суддя Мірінович У.А., м. Тернопіль), -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо призначення та виплати позивачу підвищення як члену сім`ї репресованих, яких було примусово виселено, в сумі 43,52 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі Постанова №654, КМУ відповідно) та відмову в нарахуванні і виплаті підвищення до її пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано;

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови зарахувати час перебування в засланні позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій;

зобов`язати ГУПФ здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-ХІІ, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, і виплачувати вказане підвищення, починаючи з 01.12.2022 і здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі статтею 58 Закону №1788-ХІІ, статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі Закон №962-ХІІ) з 01.12.2022 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 22.09.1953 до 25.04.1956 і до настання обставин, з якими закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2023 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі вказує, що у пенсійній справі позивача містяться дані про те, що позивач зазнала політичних репресій як член сім`ї, яку було примусово переселено. Відповідно підвищення до пенсії встановлено у розмірі 43,52 грн як члену сім`ї репресованих, а тому виплата підвищення членам сімей репресованих, яких було примусово переселено, проводиться позивачу відповідно до вимог чинного законодавства. Окрім цього, позивач народилась на спецпоселенні та не набула трудового стажу за період спецпоселення, тому відсутні підстави для пільгового обчислення періоду знаходження на спецпоселенні з 22.09.1953 по 25.04.1956 та розрахунку стажу у потрійному розмірі.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй права на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» статті 77 Закону №1788-ХІІ. Окрім цього, бездіяльність відповідача щодо непроведення перерахунку стажу за час перебування у засланні як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано відповідно до вимог статті 58 Закону №1788-ХІІ, є протиправною.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що, позивач перебуває на обліку у ГУПФ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Каргіне, Єнісейського району, Красноярського краю, РСФРР, її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, дата видачі 28.09.1953, НОМЕР_1 . (а.с.23)

Відповідно до архівної довідки від 12.10.1993 №13/20-П на основі постанови Особливої Наради при НКВС СРСР від 30.01.1946 (протокол №6) з с.Овлочим Вербського р-ну, Волинської області заслана в Архангельську область строком на 5 років, рахуючи строк з 13.06.1945, з конфіскацією майна: ОСОБА_3 , 1924 року народження, 12.03.1948 засуджена по статті 16-82 частина 1 КК РСФРР на 3 роки ВТТ з засланням на 2 роки. Початок строку - 06.11.1947, кінець строку 06.11.1950. Направлена на поселення в Красноярський край. З спецпоселення звільнена 25.04.1956 по наказу МВС СРСР від 02.12.1955 №0580. Згідно з статтею 3 Закону №962-ХІІ по справі виселення ОСОБА_3 реабілітована. (а.с.19)

Згідно з довідкою про реабілітацію від 15.05.2013 №45/3-746 (далі Довідка), яка видана Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ російської федерації по Красноярській області, позивач є дочкою ОСОБА_2 , 1922 року народження, репресованого в 1943 році Особливою Нарадою при НКВС СРСР, реабілітованого відповідно до Закону №962-ХІІ. Позивач, як та, що знаходилась разом з репресованим з політичних мотивів батьком у засланні на поселенні і визнана, як така, що зазнала політичної репресії та реабілітована.

03.10.2022 позивачу видано Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради посвідчення ТЕ №190022 (далі Посвідчення), відповідно до якого позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №962-ХІІ.

30.11.2022 позивач звернулась до ГУПФ із заявою здійснити їй перерахунок підвищення пенсії, як репресованій особі та у подальшому реабілітованій у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-ХІІ, встановленого статтею 28 Закону №1058-IV, починаючи з 01.11.2022 і здійснити перерахунок стажу роботи згідно з статтею 58 Закону №1788-ХІІ, з 01.11.2022 , як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні (22.09.1953 - 25.04.1956) на підставі статті 6 Закону №962-ХІІ.

16.12.2022 листом №4092-4284/О-02/8-1900/22 (далі Лист) ГУПФ відмовило в нарахуванні і виплаті позивачу підвищення до пенсії, вказавши, що ГУПФ виплачує позивачу підвищення як члену сім`ї, яку було примусово переселено в сумі 43,52 грн, оскільки в пенсійній справі містяться дані про те, що позивач зазнала політичних репресій, як член сім`ї, яку було примусово переселено.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону №962-ХІІ (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону № 962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача), постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 962-XII реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон № 2325-VIII) внесено ряд суттєвих змін до Закону № 962-XII, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та ст.1, 3, 6 Закону № 962-XII.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом № 962-XII.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону № 962-XII із змінами внесеними Законом № 2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону № 962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується КМУ. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

В даному контексті, апеляційний суд звертає увагу на частину третю розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2325-VIII, відповідно до якої встановлено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, є чинними на території України.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що приписами пункту 2.13 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону №962-ХІІ приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Таким чином, позивач є особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини першої статті 77 Закону № 1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України.

Поряд з цим суд першої інстанції слушно звернув увагу, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи. Зокрема, згідно з Довідкою, позивач визнана, як така, що зазнала політичної репресії та реабілітована.

Варто також зазначити, що репресованою особою є особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом. При цьому проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у відповідній формі (формах), натомість проти особи, яка є потерпілою від репресій, репресії безпосередньо не здійснювалися, однак у зв`язку з тим, що станом на момент вчинення репресій між потерпілим та репресованою особою існували родинні або інші, визначені Законом зв`язки, особа, яка є потерпілою від репресій, у зв`язку із здійсненням репресій могла зазнавати моральних або інших страждань, а тому підлягає реабілітації відповідно до Закону.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом №962-ХІІ

Однак, позивач отримує підвищення до пенсії в розмірах передбаченому пунктом 4 Постанови №654, що підтверджується Листом.

Відповідно до пункту "г" частини першої статті 77 Закону №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною першою статті 28 Закону №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-XII. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції Українита повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі № 446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі № 446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі № 446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі № 446/1542/16-а.

Враховуючи вказане, за встановлених обставин у справі апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки до пенсії відповідно норм Постанови №654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом №1788-ХІІ із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону №1058-IV, позаяк, за встановлених та документально підтверджених обставин справи, не є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, а особою, яка зазнала політичних репресій.

Щодо посилань скаржника про те, що позивач народилась на спецпоселенні та не набула трудового стажу за період спецпоселення, а тому відсутні підстави для пільгового обчислення періоду знаходження на спецпоселенні з 22.09.1953 по 25.04.1956 та розрахунку стажу у потрійному розмірі, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 962-XII (в редакції чинній на час реабілітації позивача) реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також, статтею 58 Закону № 1788-XII (в редакції чинній на час реабілітації позивача) передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Встановлено, що згідно з Довідкою позивач визнана як та, що знаходилась разом з репресованим з політичних мотивів батьком у засланні на поселенні і визнана, як така, що зазнала політичної репресії та реабілітована. Тобто, позивач перебувала у засланні на спецпоселенні з 22.09.1953 по 25.04.1956.

За визначенням статті 1-1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 22.09.1953 по 25.04.1956 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу в проведенні відповідного перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Варто підкреслити, що передбачена статтею 6 Закону №962-XII пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у статті 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. М. Довгополов
В. С. Затолочний