Справа № 120/11221/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 р. Справа № 120/11221/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_2 , яка була суддею у відставці та отримувала щомісячне довічне грошове утримання, вийшовши у відставку з посади судді Крижопільського районного суду Вінницької області. При цьому, як зазначає позивач, його покійна дружина також набула право на призначення пенсії на умовах, визначених Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII.

Так, після смерті ОСОБА_2 позивач 07.04.2023 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про переведення його з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII. Однак на своє звернення отримав лист від 09.05.2023, в якому відповідач повідомив, що пенсії по інвалідності та у разі втрати годувальника, а також пенсії за віком особам, які не мають права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3726-ХІІ, призначаються за нормами Закону № 1058. Тобто, відповідач вказав, що пенсії по втраті годувальника не призначаються відповідно до норм Закону України «Про державну службу».

На переконання позивача, відповідач безпідставно не розглянув його заяву по суті на не прийняв відповідного рішення про переведення його на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, обчисленої на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» N 3723-XII від 16.12.93, чим допустив протиправну бездіяльність.

За таких обставин позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не розгляді його заяви та неприйняття рішення за його заявою від 07.04.2023 про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу «N 3723-XII від 16.12.1993;

зобов`язати відповідача розглянути його заяву від 07.04.2023 про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу «N 3723-XII від 16.12.1993 та призначити йому пенсію по втраті годувальника на підставі зазначеної норми з 04.12.2022, здійснивши перерахунок та виплату йому пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою від 31.07.2023 судом відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтею 263 КАС України.

01.09.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України від 09.07.2023 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058). З 01.05.2016 набув чинності Закон України від 10.12.2015 № 889 «Про державну службу» (далі Закон № 889), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723). Однак відповідач наголошує, що пенсії по інвалідності та у разі втрати годувальника, а також пенсії за віком особам, які не мають права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723, призначаються за нормами Закону № 1058. Таким чином відповідач зазначає, що пенсії по втраті годувальника не призначаються відповідно до норм Закону № 889. Додатково відповідач звертає увагу, що позивач із заявою за формою, встановленою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1) не звертався, та відповідне рішення органами Пенсійного фонду не виносилось. З огляду на викладене відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , яка працювала на посаді судді Крижопільського районного суду Вінницької області, та з 04.02.2023 була звільнена у відставку і з того часу отримувала щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07.12.2022.

07.04.2023 позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про переведення його з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» з урахуванням відомостей про заробітну плату за померлу дружину ОСОБА_2 , зазначених в довідці Територіального управління ДСА в Вінницькій області від 21.03.2023 №4-35/0113.

До поданої заяви позивач долучив нотаріально завірені копії наступних документів: копії свого паспорта та ідентифікаційного номера платника податків, копію свідоцтва про шлюб та копію свідоцтва про смерть, витяг № 1655 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб на момент смерті годувальника, довідку №1656 від 30.03.2023 про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 до дня смерті, довідку ТУ ДСА в Вінницькій області від 21.03.2023 №4-35/0113.

За результатами розгляду поданої заяви Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області листом від 09.05.2023 № 0200-0210-8/46049 повідомило, що пенсії по втраті годувальника не призначаються відповідно до норм Закону України від 10.12.2015 № 889 «Про державну службу» .

Також цим листом роз`яснено позивачу порядок звернення до органів Пенсійного фонду із заявою про переведення з одного виду пенсій на інший у відповідності до положень Порядку № 22-1.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду його заяви та не переведення його на пенсію по втраті годувальника на підставі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Загальні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені в статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до частини 1 якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Пунктом 1 частини 2 статті 36 Закону N 1058-IV визначено, що непрацездатними членами сім`ї, серед визначених, вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону N 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Як слідує із матеріалів справи, спірним у даній справі є питання про право позивача на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника - судді, що перебував у відставці.

Так, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон N 1402-VIII) в окремих випадках прямо передбачає гарантії судді та членів його сім`ї. Зокрема, у частинах першої та другої статті 140 цього Закону зазначено, що судді, члени їхніх сімей та їхнє майно перебувають під особливим захистом держави.

Відповідно до частини першої статті 144 Закону N 1402-VIII суддя та члени його сім`ї мають право на безоплатне медичне обслуговування у державних закладах охорони здоров`я. Члени сім`ї судді можуть обслуговуватися в тих медичних закладах, де обслуговується суддя.

Разом з тим, Закон N 1402-VIII не визначає особливостей пенсійного забезпечення осіб, що перебували на утриманні судді, на випадок його смерті.

Відтак, Закон N 1402-VIII не містить приписів щодо гарантій членів сім`ї судді на пенсійне забезпечення у вигляді пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

За положеннями частини першої статті 142 Закону N 1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 , на час виходу у відставку (лютий 2016 року) стаж роботи останньої на посаді судді, який надавав право на отримання щомісячного довічного грошового утримання становив 22 роки 10 місяців 11 днів.

Так, на час виходу ОСОБА_2 у відставку та призначення їй довічного грошового утримання (лютий 2016 року) статус суддів визначався Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ. Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 141 цього Закону (в редакції на час призначення ОСОБА_2 довічного грошового утримання) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" N 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пункти 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 889-VIII визначають, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону N 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону N 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до частин 13, 14 статті 37 Закону N 3723-XII у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків.

До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що законами України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та "Про державну службу" N 3723-XII регламентовано різні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та підстави для її перерахунку.

Отже, за наявності умов, передбачених Законом України "Про державну службу" - стажу державної служби у годувальника позивача - судді, що перебував у відставці, позивач має право на таку пенсію.

Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2018 року в справі N 236/3193/16-а, в постанові від 22 травня 2022 року в справі N 409/2218/17 сформульована позиція щодо права утриманців судді, що перебував у відставці, та отримував щомісячне довічне грошове утримання, на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII у розмірі 70 % від заробітної плати судді.

В приведених постановах Верховний Суд дійшов висновку, що право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частини десятої статті 37 Закону N 3723-XII, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом, зазначивши, що дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно із Законом N 889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 грудня 2021 року у справі N 440/7341/20 також зробив висновок, що частину першу статті 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника - судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі ст. 37 Закону України "Про державну службу" N 3723-XII від 16 грудня 1993 року, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі:

(1) 70 % від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" N 3723-XII від 16 грудня 1993 року, або

(2) 50 % від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" N 1058-IV від 09 липня 2003 року.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону N 889-VIII до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах суддів.

Із наданих відповідачем матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 судом встановлено, що остання перебувала на посаді судді Крижопільського районного суду Вінницької області з 29.03.1993 по 10.02.2016. Відповідно, наявний та підтверджений пенсійним органом страховий стаж судді становить 22 роки 10 місяців 12 днів.

Таким чином станом на 01.05.2016 суддівський стаж (стаж державної служби) ОСОБА_2 становив понад 20 років, а тому після досягнення пенсійного віку остання зберігала право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону N 3723-XII.

Відтак, оскільки суддя у відставці ОСОБА_2 набула право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону N 3723-XII, тому після її смерті її чоловік ОСОБА_1 , як непрацездатний член сім`ї померлої дружини (годувальника), також набув право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII.

Отже, у позивача були всі наявні правові підстави для ініціювання перед територіальним органом Пенсійного фонду України питання про переведення його з пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (державного службовця) відповідно до Закону N 3723-XII.

Підсумовуючи викладене суд зауважує, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.

З огляду на спірні правовідносини, а також період, в яких виник цей спір, дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону N 889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до статті 37 Закону N 3723.

Вказана правова позиція узгоджується із постановами Верховного Суду від 09.11.2018 у справі N 236/3193/16-а, від 25.05.2022 у справі N 409/2218/17, від 31.05.2021 у справі N 569/10026/16-а, від 21.12.2021 у справі №440/7341/20, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються судом під час вирішення наведеного спору.

Щодо способу захисту порушеного права позивача, а також оцінки дій відповідача, пов`язаних із розглядом звернення ОСОБА_1 , то суд враховує таке.

Згідно частини 1 статті 44 Закону N 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Стаття 45 Закону N 1058 регламентує, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку N 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал або засобами Порталу Дія) або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія) з використанням електронного підпису.

Відповідно до пункту 4.1. Порядку N 22-1 заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Згідно пункту 4.2. Порядку 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії.

Отже, саме органи Пенсійного фонду повинні забезпечити умови, за яких особа має бути обізнана з умовами призначення пенсій.

В даному випадку суд погоджується з доводами позивача про те, що ні при особистому зверненні до сервісного центру відповідача, ні через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України останній не може реалізувати своє право на вибір пенсії, оскільки відповідач в цілому не визнає його право на призначення пенсії по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII та не забезпечує можливість подання такого роду заяви.

Тобто, звернення позивача із письмовою заявою від 07.04.2023 про переведення його на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII через засоби поштового зв`язку із наданням нотаріально завірених копій всіх необхідних документів, в цьому разі був єдиним можливим способом реалізації позивачем свого права на отримання такої пенсії.

При цьому суд враховує, що відповідач здійснив розгляд такого звернення позивача та своїм листом від 09.05.2023 № 0200-0210-8/46049 відмовив у задоволенні цієї заяви не виключно з мотивів недотримання вимог Порядку № 22-1 при її поданні, а в першу чергу із підстав невизнання за позивачем права на пенсію в разі втрати годувальника згідно вимог Закону України «Про державну службу».

Тобто, така відмова відповідача по своїй суті розцінюється судом саме як відмова в можливості призначення (переведення) позивачу пенсії в разі втрати годувальника на підставі положень статті 37 Закону N 3723-XII. А відтак, враховуючи підтвердження за позивачем права на отримання такого виду пенсії, суд вважає, що в даному випадку має місце саме протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника згідно статті 37 Закону N 3723-XII, а не протиправна бездіяльність щодо неналежного розгляду його звернення, як про те зазначає позивач у позові.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (заяви N N 65731/01 та 65900/01), "Пічкур проти України" (заява N 10441/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

У практиці Європейський Суд з прав людини напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статтею 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності "суспільний інтерес"; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою Європейського Суду з прав людини не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить "особистий та надмірний тягар" для особи.

Також Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тобто "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 705/552/15-а).

Кодексом адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Отже, оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів та висновків Верховного Суду, суд вважає, що покладення на відповідача обов`язку щодо, наприклад, повторного розгляду заяви позивача з врахуванням його права на отриманняння інформації про умови призначення усіх видів пенсій, не забезпечить ефективного поновлення порушених прав особи, позаяк відповідач в цілому відмовляється визнати за позивачем право на пенсію по втраті годувальника згідно статті 37 Закону N 3723-XII.

За таких обставин, для ефективного захисту прав позивача у спірній ситуації суд доходить висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.04.2023 про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII та перевести позивача на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону N 3723-XII, здійснивши перерахунок та виплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо дати, з якої необхідно здійснити перерахунок пенсії, то суд враховує положення ч. 3 ст. 45 Закону № 1058, відповідно до яких переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви. А оскільки заява позивача про переведення пенсії подана ним 07.04.2023, тому суд вважає за можливим покласти на відповідача обов`язок щодо переведення позивача на пенсію по втраті годувальника з 07.04.2023.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень і дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у визначений судом спосіб.

Вирішуючи питання відносно розподілу судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При цьому згідно частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1073,60 грн. Отже, такі витрати належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується лише зі способом захисту порушених прав.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» згідно поданої заяви від 07.04.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.04.2023 про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника та перевести ОСОБА_1 з 07.04.2023 на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», здійснивши перерахунок та виплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 15.11.23.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович