Справа № 280/7363/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Справа № 280/7363/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №280/3609/20 про поновлення позивача на роботі за період з 06.10.2021 по 04.09.2023 (включно) в сумі 586 043,84 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, просить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які позивач поніс в зв`язку із розглядом справи в сумі 5000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №280/3609/20 позивача поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30.04.2020. За результатами касаційної скарги органу прокуратури постановою Верховного Суду від 22.10.2022 касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 залишено без змін. Попри винесення судом рішення, яке передбачає негайне виконання, відповідач протиправно несвоєчасно поновив позивача на роботі, тобто не виконав рішення суду у цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач просить суд стягнути середній заробіток в розмірі 586 043,84 грн за період затримки виконання рішення, а саме з 06.10.2021 по 04.09.2023. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 11.09.2023 суд відкрив провадження у справі, призначив її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; зобов`язав Запорізьку обласну прокуратуру надати до суду довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за останні два місяці роботи, із зазначенням середньоденного заробітку.

03.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№43537), в якому представник відповідача зазначає, що у разі визнання незаконним та скасування акта суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективним способом захисту та поновлення порушення прав в даному випадку буде поновлення на позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Разом з цим, станом на 05.10.2021 у структурі Запорізької обласної прокуратури вже була відсутня посада прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 з 11.09.2020 розпочала свою роботу Запорізька обласна прокуратура. Вказує, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи, тобто необхідною умовою є заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати. Водночас ОСОБА_1 не звертався до обласної прокуратури із заявою про поновлення його на посаді на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021. Проте 03.09.2023 позивач звернувся до керівника обласної прокуратури із заявою про звільнення його з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліціє. України та органами, які ведуть боротьбу з організацією та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури. У зв`язку з чим позивача було звільнено із зазначеної посади 04.09.2023, а наступного дня після звільнення 05.09.2023 на виконання постанови ТААС від 05.10.2023 поновлено на посаді з 30.04.2020, з якої позивача звільнено за власним бажанням. Враховуючи факт працевлаштування позивача в органах Запорізької обласної прокуратури, на думку відповідача, відсутня відмова умисно виконувати рішення суду. Представник відповідача також не погоджується з розрахунком суми стягнення середнього заробітку у разі задоволення позовних вимог, зазначає, що він складатиме 150447,70 грн (494 р.д. х 304,55 грн). З огляду на викладене, вважає вимоги позивача безпідставними, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

03.10.2023 надійшла відповідь на відзив (вх.№43573), в якому позивач зазначає, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Вважає, що для обрахунку суми затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі повинна бути використана довідка про середньомісячну заробітну плату за два місяці роботи, а саме лютий-березень 2020 року, а не липень-серпень 2023 року, як зазначає представник відповідача. Вказує, що чинне законодавство не містить застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі. Наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою від 04.10.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника Запорізької обласної прокуратури про розгляд справи № 280/7363/23 за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Наказом прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 30.04.2020 (а.с.20, 92).

Згідно з наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу «Прокуратура Запорізької області» у «Запорізька обласна прокуратура» (а.с.67-69).

За наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 (а.с.70).

Відповідно до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 № 1951к ОСОБА_1 прийнято з 01.10.2020 на посаду начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури (а.с.93).

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 29.05.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, в якій позивач просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 №736к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

поновити ОСОБА_1 в Прокуратурі Запорізької області на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області, з 30.04.2020;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді без урахування обов`язкових відрахувань, що на час подання позовної заяви складає 22 449,26 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі № 280/3609/20 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.06.2021, прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30 квітня 2020 року;

ухвалено стягнути на користь ОСОБА_1 з Запорізької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2020 по 05.10.2021 у розмірі 421809,78 (чотириста двадцять одна тисяча вісімсот дев`ять) гривень 78 копійок;

ухвалено стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень (а.с.24-36).

Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 у справі № 280/3609/20 касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишено без задоволення, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 залишено без змін (а.с.57-66).

Відповідно до наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 04.09.2023 № 400к ОСОБА_1 , начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури звільнено за власним бажанням (а.с.94).

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 05.09.2023 № 406к скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та поновлено на рівнозначній посаді з 30.04.2020. Підставою зазначено: постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 (а.с.22, 95).

Згідно з наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 05.09.2023 № 408к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури за власним бажанням з 05.09.2023 (а.с.96).

Вважаючи, що відповідач затримав виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частинами першою-третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18.

В контексті викладеного, суд вважає безпідставними доводи представника Запорізької обласної прокуратури про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

Щодо доводів відповідача про неможливість виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді на підставі рішення суду у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_1 в органи Запорізької обласної прокуратури, суд зазначає наступне.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30 квітня 2020 року.

Разом з тим, у період з 01.10.2020 по 03.09.2023 позивач обіймав іншу посаду, а саме начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури (наказ від 29.09.2020 № 1951к; наказ від 04.09.2023 № 400к).

Суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Водночас норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншим видом діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2022 у справі № 640/22054/18, від 10.11.2022 у справі № 420/13/21, від 31.01.2023 у справі № 340/10802/21.

Як вже зазначалось судом, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведене корелюється з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.10.2020 у справі № 480/69/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20.

Тобто, наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є необхідною умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.

Відтак суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання представника відповідача в спростування підстав позову з огляду на відсутність вини Запорізької обласної прокуратури в затримці виконання судового рішення та у невиданні наказу про поновлення позивача на посаді прокурора.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Судом встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30.04.2020.

05.09.2023 керівник Запорізької обласної прокуратури видав наказ № 406к, за змістом якого скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та поновлено на такій самій посаді з 30.04.2020.

Враховуючи те, що постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідач був зобов`язаний виконати негайно, проте виконав його лише 05.09.2023, суд стверджує про наявність в цій справі затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді.

Разом з тим, суд підкреслює, що незгода Запорізької обласної прокуратури із рішенням суду апеляційної інстанції у справі № 280/3609/20 та подальше його оскарження в касаційному порядку також не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до вимог статті 236 КЗпП України на отримання середнього заробітку за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі № 280/3609/20 про поновлення його на посаді.

Визначаючи період затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, суд виходить з того, що його слід рахувати з наступного дня після постановлення такого рішення до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Оскільки рішення про поновлення позивача ухвалене судом 05.10.2021, а наказ про поновлення його на роботі виданий роботодавцем 05.09.2023, відтак період затримки виконання судового рішення починається 06.10.2021 та закінчується 04.09.2023 (включно).

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» (від 12.08.2020 № 3501-06/219, 12.08.2021 № 47-03/520, враховуючи положення Закону України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 06.10.2021 по 04.09.2023 (включно) становить 494 дні (2021 рік: жовтень 17 днів; листопад 22 дні; грудень 22 дні; 2022 рік: січень 19 днів, лютий 20 днів, березень 22 день, квітень 21 день, травень 22 дні, червень 22 дні, липень 21 день, серпень - 23 дні, вересень - 22 дні, жовтень - 21 день, листопад - 22 дні, грудень 22 дні; 2023 рік: січень 22 дні; лютий 20 днів; березень 23 дні; квітень 20 днів; травень 23 дні; червень 22 дні; липень 21 день; серпень 23 дні; вересень 2 дні).

Суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права в адміністративному судочинстві має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявна протиправна бездіяльність відповідача, що згідно з приписами діючого законодавства є підставою для стягнення з нього на користь позивач середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особипідприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом восьмим Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою прокуратури Запорізької області від 05.05.2020 № 18-253 вих.20середньоденна заробітна плата на посаді прокурора відділу прокуратури Запорізької області складала 1181,54 грн. Розмір середньоденної заробітної плати розраховано за один робочий день, в тому числі за лютий 2020 року нарахована заробітна плата за 20 робочих днів 24036,95 грн; за березень 2020 року нарахована заробітна плата за 11 робочих днів 12590,78 грн.

При цьому, суд не бере до уваги довідку Запорізької обласної прокуратури від 21.09.2023 № 21-407, за якою середньоденна заробітна плата на посаді прокурора відділу прокуратури Запорізької області складає 304,55 грн. Вказана сума обчислена з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку (липень 2023 немає відпрацьованих днів 0,00 грн; серпень 2023 немає відпрацьованих днів 0,00 грн) 6700,00 грн + 6700,00 грн = 13400,00 грн : 44 роб.днів (згідно графіка роботи установи). Суд звертає увагу відповідача, що предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №280/3609/20, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30.04.2020, проте сам наказ про поновлення прийнято 05.09.2023, відтак використання даних про заробіток позивача за липень-серпень 2023 року є безпідставним.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі за період з 06.10.2021 по 04.09.2023 (включно) становить 583680,76 грн (494 робочих дні х 1181,54 грн) та належить стягненню з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

При розв`язанні розглядуваного спору суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (заява № 44277/98) Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (заява № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю "майно" саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Водночас суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

За приписами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Крім того, позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз змісту вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі № 918/548/21.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:

- договір-доручення про надання правової допомоги від 05.09.2023, укладений між позивачем та адвокатом, Волжиним Євгеном Юрійовичем;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1120922 від 05.09.2023;

- акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07.09.2023;

- рахунок № 1 від 07.09.2023 на 5000,00 грн

- квитанція до прибуткового касового ордера № 01 від 07.09.2023.

Судом враховується висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 23.12.2021 у справі №755/7943/20-ц про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Відповідно до викладеного у постанові висновку цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07.09.2023 до договору про надання правової допомоги адвокатом надані послуги з вивчення документів, складання позовної заяви відповідно до Договору-доручення про надання правової допомоги б/н від 05.09.2023. За попереднім розрахунком загальна вартість послуг складає 5000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Разом з тим, суд бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, відповідно до якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Суд зазначає, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу або будь-які інші заперечення проти відшкодування таких витрат.

У контексті викладеного, суд підсумовує, що визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 5000,00 грн не є належним чином обґрунтованою у розрізі дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу. Отже, зважаючи на предмет спору, кількість та об`єм наданих адвокатом послуг, виходячи з критерію розумності та пропорційності, суд вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 3 000,00 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір».

За таких обставин, відповідно до вимог статті 139 КАС України, судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №280/3609/20 за період з 06.10.2021 по 04.09.2023 (включно) у розмірі 583680,76 грн (п`ятсот вісімдесят три тисячі шістсот вісімдесят гривень 76 копійок), з яких утримати податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Запорізька обласна прокуратура, місцезнаходження: вул. Матросова, буд. 29-А, м. Запоріжжя, 69005; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 13.11.2023.

Суддя К.В.Мінаєва