Справа № 120/11700/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 р. Справа № 120/11700/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі за текстом також відповідач 1).

Позовні вимоги обґрунтовуються протиправністю рішення відповідача 1, викладеного у формі листа від 08.06.2023 № 08, про відмову у призначенні позивачці дострокової пенсії за віком.

Позивачка зазначає, що 01.06.2023 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, однак 15.07.2023 отримала рішення про відмову у призначені пенсії у зв`яку з тим, що дитина не мала медичних показань для настання інвалідності до 6 річного віку.

Позивачка вважає прийняте рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 07.08.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав невідповідності вимогам ст.ст. 160-161 КАС України. Так, суд виявив, що у позовній заяві відповідачем було зазначено тільки Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Разом з тим, як вбачалося з доданого до позову листа від 14.06.2023 за № 0200-0305-8/59422, вказане Головне управління лише повідомило позивачку про рішення щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком, тоді як саме рішення від 08.06.2023 № 08 приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Водночас у прохальній частині позовної заяви позивачка помилково просила суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, викладене у листі від 08.06.2023 № 08, що не відповідало матеріалам позовної заяви. Відтак позивачці встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали шляхом уточнення складу відповідачів та позовних вимог до кожного із них.

29.08.2023 поштою до суду надійшла заява позивачки на усунення недоліків позовної заяви, в якій позивачка вказує на те, що із заявою про призначення пенсії вона зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та, відповідно, зазначений пенсійний фонд повідомив її про відмову у призначенні пенсії. Позивачка зазначає, що їй невідомо чому в самому рішенні зазначено Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, а тому належним відповідачем у цій справі вважає лише Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області. Відтак позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке викладено у листі від 08.06.2023 № 08 про відмову в призначенні позивачці дострокової пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити позивачці дострокову пенсію за віком з дня звернення за її призначенням, тобто з 01.06.2023.

Враховуючи подану заяву, суд дійшов висновку, що позивачка усунула недоліки позовної заяви, про які було зазначено в ухвалі від 07.08.2023.

Відтак ухвалою суду від 05.09.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того, у відповідача витребувано матеріали справи за зверненням позивача про призначення пенсії за віком.

У поданому суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що 01.06.2023 позивачка звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із завою про призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV. Розгляд заяви здійснювався Головним управлінням Пенсійного фонду в Хмельницькій області за принципом екстериторіальності. За наслідками розгляду заяви прийнято рішення № 08 від 08.06.2023, яким позивачці відмовлено у призначені пенсії. Рішення мотивоване тим, що доданими позивачкою до заяви документами не підтверджено її право на зниження пенсійного віку, визначеного п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV, оскільки син ОСОБА_1 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) згідно з рішенням лікарсько-консультативної комісії від 16.03.2023 № 62 не мав медичних показань до шестирічного віку для визнання його дитиною інвалідом, діагноз вперше встановлений у 2001 році в 12-річному віці. Відтак, на думку відповідача 1, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

З наданих відповідачем 1 пояснень та доданих на їх підтвердження документів судом встановлено, що рішення про відмову у призначенні пенсії 08.06.2023 № 08 винесено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі за текстом також відповідач 2).

Ухвалою суду від 11.10.2023 залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Співвідповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи здійснюється, зокрема, шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.

Частиною восьмою статті 126 КАС України передбачено, що вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.

З матеріалів справи видно, що копію вказаної ухвали та копію позовної заяви з доданими до неї документами вручено відповідачу 23.10.2023.

Втім, як у встановлений судом строк, так і станом на дату ухвалення рішення до суду не надходив відзив на позовну заяву.

Тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до медичного висновку № 74 від 03.10.2005 у ОСОБА_2 виявлено захворювання цукровий діабет, тип І.

Як видно з виписки із Акту огляду МСЕК від 29.11.2007, ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.12.2008. Причина інвалідності з дитинства.

Згідно з витягом із Акту огляду у МСЕК від 13.11.2008 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.12.2009.

Відповідно до витягу із Акту огляду у МСЕК від 18.11.2009 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.12.2010.

Відповідно до виписки із Акту огляду МСЕК від 08.12.2010 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.01.2012.

Згідно з виписки із Акту огляду МСЕК від 09.09.2012 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.01.2013.

Згідно з виписки із Акту огляду МСЕК від 24.01.2013 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.01.2014.

Відповідно до виписки із Акту огляду у МСЕК від 05.02.2014 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.03.2015.

Відповідно до виписки із Акту огляду у МСЕК від 10.03.2015 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.06.2016.

Згідно з виписки із Акту огляду МСЕК від 25.04.2016 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.05.2017.

Згідно з виписки із Акту огляду МСЕК від 03.07.2017 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.08.2018.

Відповідно до виписки із Акту огляду у МСЕК від 24.09.2018 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності безтерміново.

Довідкою від 06.12.2022 № 08/00/008/166328, виданою Управлінням соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, підтверджено те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні як одержувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на сина ОСОБА_2 , зокрема з 06.05.2006 по 31.10.2006 мала право на надбавку по догляду за дитиною з інвалідністю, а з 01.03.2007 по 30.04.2007 та з 01.05.2007 по 27.10.2007 отримувала держану соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з надбавкою на догляд.

Рішенням лікарсько-консультативної комісії № 62 від 16.03.2023 щодо ОСОБА_2 встановлено, що дитина не мала показів до 6 річного віку для визнання її дитиною інвалідом. Діагноз вперше встановлений у 2007 році в 12-річному віці.

01.06.2023 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду в Хмельницькій області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 08.06.2023 № 08.

Водночас зі змісту рішення вбачається, що причиною відмови слугувало те, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дитина позивачки не мала показів до 6 річного віку для визнання її інвалідом (рішення лікарсько-консультативної комісії від 16.03.2023 № 62).

Позивачка вважає вказане рішення протиправним, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернулась до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (статті 44 Конституції України).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (надалі також Закон № 1788-XII) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. "є" і "ж" ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (надалі також Закон України № 1058-IV), який набрав чинності з 01.01.2004.

Статтею 1 Закону України № 1058-IV передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За приписами абзвцу 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

При цьому однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства.

Відтак установлення органами медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався статтею 2 Закону України № 875-XII, а також статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон № 2961-IV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України № 2961-IV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).

Водночас у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі України № 875-XII, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абзацу 2 пукнту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі елика Палата Верховного Суду Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Таким чином, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України № 2961-IV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України № 1788-XII та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Крім того, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про тлумачення поняття "інвалід з дитинства" як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

З матеріалів справи видно, що позивачка звернулась з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про призначення їй достроково пенсії за віком після досягнення 50-річного віку, як матері, що виховує дитину-інваліда з дитинства. Як підставу для призначення цього виду пенсії позивачкою надано, зокрема, медичний висновок № 74 від 03.10.2005, відповідно до у сина позивачки ОСОБА_2 виявлено захворювання цукровий діабет, тип І, а також виписку із Акту огляду МСЕК від 29.11.2007, в якій зазначено, що ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.12.2008. Причина інвалідності з дитинства.

З наведеного висновується, що сина позивачки, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вперше визнано інвалідом з дитинства після досягнення ним 18-річного віку.

При цьому зі змісту рішення ЛКК № 62 слідує, що ОСОБА_2 не мав показів до 6-річного віку для визнання його дитиною-інвалідом; діагноз вперше встановлений у 12-річному віці.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача про неподання позивачкою належних документів на підтвердження факту визнання її сина дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Суд зауважує, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності дитини (до шестирічного віку) або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом з дитинства до досягнення вказаного віку.

Однак за встановлених обставин справи позивачка немає права на призначення їй дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, а тому Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, відмовляючи у призначенні позивачці дострокової пенсії, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з положеннями частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що в силу приписів статті 139 КАС України у разі відмови у задоволені позову позивач немає права на відшкодування понесених у справі судових витрат, в тому числі витрат на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100);

3) відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (, місцезнаходження: вул. Чекірди Гната, буд. 10, м. Хмельницький, 29000).

Повне судове рішення складено 13.11.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович