Справа № 640/21655/22
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Київ № 640/21655/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Полуботкіної О.Ю., за участю предстаників сторін:

позивача - Кочергіна К.А.,

від відповідача - Васіна І.О.,

від третьої особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна служба України з питань праці

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства юстиції України (далі також відповідач, Мін`юст, Міністерство), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державної служби України з питань праці (далі також третя особа, Держпраці), в якому просила суд:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-пра-вового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22 листопада 2022 року як таку, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати з 28.05.2022 на період дії воєнного стану відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 1037/7 від 27.05.2022 «Про надання відпустки»;

3) зобов`язати Міністерство юстиції України внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про скасування наказу Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 та запис про поновлення її на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22 листопада року за рішенням суду;

4) стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 своєчасно невиплачену грошову допомогу на оздоровлення до частини щорічної основної оплачуваної відпустки від 18.04.2022 у розмірі середньомісячної заробітної плати;

5) зобов`язати Міністерство юстиції України зробити перерахунок вихідної допомоги ОСОБА_1 та виплатити недоотриману вихідну допомогу у розмірі 15 256,03 грн;

6) зобов`язати Міністерство юстиції України сплатити ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди суму у розмірі трьох посадових окладів, що становить 44 070 грн.

В обгрунтування поданого позову зазначено, що з 14.08.2014 позивачка працювала в центральному апараті Міністерства юстиції України. На підставі відповідного наказу Міністерства їй з 28.05.2022 було надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану. Проте вже 05.10.2022 на особисту електронну пошту ОСОБА_1 надійшло попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців, а у листопаді цього ж року до відома позивачки довели наказ Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 про звільнення із займаної посади. Вказаний наказ про звільнення ОСОБА_1 вважає протиправним і таким, що порушує її трудові права. Також позивачка стверджує, що нарахована їй сума вихідної допомоги при звільненні обчислена відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок чого недоплата коштів склала 15 256,03 грн. До того ж, на переконання позивачки, вона мала право на отримання у 2022 році грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати, з урахуванням поданою нею заявою від 24.05.2022. Однак відповідач протиправно відмовив їй у виплаті належної грошової допомоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі Окружним адміністративним судом міста Києві. Ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 (далі по тексту - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа №640/21655/22, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 суд прийняв до провадження адміністративну справу № 640/21655/22 та залишив позовну заяву ОСОБА_2 без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.05.2023 суд продовжив розгляд справи № 640/21655/22 та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, ролзпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, у тексті якого Мін`юст просив суд відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що Міністерством юстиції України дотрималося законодавчо визначеної процедури звільнення ОСОБА_1 . Так, відповідно до наказу Міністерства від 27.05.2022 № 1037/7 «Про надання відпустки» ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати з 28.05.2022 на період дії воєнного стану. У подальшому, з огляду здійснені з початком війни скорочення бюджетних посад та державного сектору, керуючись ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», наказом Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади в перший робочий день після закінчення відпустки - 22.11.2022.При цьому вказаний Наказ було видано до набрання чинності Законом України від 16.11.2022 № 2738-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні». Також перед звільненням з посади до відома позивачки у відповідності до вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу» доведені як попередження про звільнення, так й пропозиція щодо переведення на одну із наявних вакантних рівнозначних посад державної служби, якою остання не скористалася. Стосовно правомірності інших заявлених позивачкою позовних вимог представник відповідача зазначив, що такі нормативно та документально непідтверджені: матеріали особової справи не містять заяв останньої про надання їй відпустки саме з виплатою грошової допомоги на оздоровлення; твердження про невірний розрахунок Міністерством належних позивачці до виплати сум вихідної допомоги суперечать фактичним обставинам і положенням Порядку про обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Надалі сторони подали до суду відповідь на відзив та заперечення на такі, де останні навели додаткові доводи та аргументи по суті заявлених ним позицій.

Третя особа надіслала на електронну адресу суду пояснення, в яких, посилаючись на непричетність до спірних правовідносин, просила розглядати справу за відсутності представника Держпраці.

17.07.2023 суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Присутня у судовому засіданні 31.10.2023 позивачка позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, а представник відповідача проти позову заперечував з мотивів, що наведені у відзиві на позов.

Третя особа явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечила, хоча остання була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 31.10.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши усні позивачки та представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, починаючи з 14.08.2014 ОСОБА_1 після переведення з попереднього місця державної служби, обіймала посади головних спеціалістів різних відділів у Міністерстві юстиції України. Зокрема, починаючи з 20.11.2019 працювала на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права.

Зі слів позивачки 22.03.2022 вона надіслала засобами телекомунікаційного зв`язку співробітнику відділу кадрів Міністерства заяву, в якій просила надати їй частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 23.03.2022, з виплатою грошової допомоги.

Однак, отримавши інформацію про відсутність коштів на потреби виплати матеріальної допомоги, 15.04.2022 ОСОБА_1 оформила та подала нову заяву щодо надання частини основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарні дні з 18.04.2022, в якій вже не зазначала про виплату грошової допомоги на оздоровлення.

Наказом Міністерства від 19.04.2022 № 1535/5 «Про надання відпусток» ОСОБА_1 на підставі поданою нею заяви від 15.04.2022 була надана частина основної щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарних днів з 18.04.2022 по 11.05.2022.

23.05.2022 ОСОБА_1 подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 28.05.2022 до закінчення строку дії воєнного стану в Україні.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 27.05.2022 № 1037/7 ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 28.05.2022 на період дії воєнного стану.

Додатково позивачка надіслала 24.05.2023 засобами телекомунікаційного зв`язку працівнику відділу кадрів Міністерства свою заяву про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу». Однак у відповідь отримала смс-повідомлення про те, що надання зазначеної грошової допомоги можливе виключно до основної відпустки.

Як стверджує позивачка та не заперечується відповідачем, 05.10.2022 на її особисту електронну пошту надійшло попередження про звільнення (вих. № 91653/14.1/31-22) у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців, підписане Державним секретарем Міністерства юстиції України ОСОБА_3 . Так, у Попередженні відповідач посилався на те, що у зв`язку із прийняттям Міністерством наказу від 19.09.2022 № 413/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України» було скорочено штатну чисельність працівників апарату Мін`юсту з 1152 до 1055 одиниць. При цьому штатним розписом на 2022 рік апарату Міністерства юстиції України, затвердженим Державним секретарем Міністерства 23.09.2022 та введеним в дію наказом Міністерства від 28.09.2022 № 4095/5 з 03.10.2022, посаду головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права скорочено. У зв`язку із наведеним, керуючись ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідач попередив позивачку про наступне звільнення із займаної посади та припинення державної служби відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 зазначеного Закону у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців не раніше ніж через 30 календарних днів з дня доведення до відома цього попередження. Також ОСОБА_1 повідомили про неможливість запропонувати їй іншу рівнозначну або нижчу посаду державної служби у зв`язку з відсутністю наявних вакантних посад в апараті Міністерства юстиції України. Водночас позивачці було запропоновано переведення на одну із наявних рівнозначних посад державної служби за наведеним у додатку до Попередження списку, у разі переведення на яку вона буде призначена на умовах строкового трудового договору на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби, для чого вона мала подати відповідну заяву у 30-дениий строк з дня доведення до відома цього Попередження.

09.11.2022 Міністерством прийнято наказ № 5051/5 «Про звільнення», за змістом якого вирішено 22.11.2022 звільнити ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», з виплатою позивачці вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної, додаткової оплачуваної відпустки. Підставами для прийняття цього Наказу визначені попередження про звільнення від 05.10.2022 № 91653/14.1/31-22, п. 1 ч. 1, ч. 3 і 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Електрону копію наказу від 09.11.2022 № 5051/5 (у редакції наказу від 10.11.2022 № 5063/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 09 листопада 2022 року № 5051/5») було надіслано особисту електронну пошту ОСОБА_1 разом із супровідним листом від 11.11.2022 № 105570/14.9/31-22, що отриманий позивачкою 11.11.2022.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості за листопад 2022 року ОСОБА_1 була нарахована вихідна допомога у розмірі 29 380,00 грн. (що становить два розміри посадових окладів 14 690,00 грн.).

Не погоджуючись із правомірністю вказаними Наказу про звільнення від 09.11.2022, розміром виплаченої вихідної допомоги та відмовою у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка звернулася із цим позовом до адміністративного суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно із ч. 3 цієї ж статті Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

При цьому ч. 5 ст. 87 зазначеного Закону передбачено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд встановив, що перед прийняттям відповідачем оскаржуваного Наказу від 09.11.2022 позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати починаючи з 28.05.2022 тривалістю до звершення строку дії воєнного стану в Україні.

У контексті наведеного суд зазначає, що особливості трудових відносин працівників у період дії воєнного стану, запровадженого відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», регулюються нормами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 12 зазначеного Закону протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до норм ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що роботодавець у період дії воєнного стану може за власною ініціативою звільнити працівника, який перебуває у відпустці, але саме першим робочим днем після закінчення відповідної відпустки.

Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст. 5 вказаного першим робочим днем для працівника (позивачки), який у період дії воєнного стану перебував у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану в Україні, є перший день після закінчення дії воєнного стану в Україні.

В даному випадку на час підписання відповідачем наказу від 27.05.2022 № 1037/7 про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати з 28.05.2022 на період дії воєнного стану в Україні діяв Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, яким було затверджено Указ Президента України від 17.05.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», згідно з яким у свою чергу воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 строком на 90 діб, тобто до 23.08.2022 включно.

Після цього Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 15.08.2022 № 2500-ІХ затверджено Указ Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»», згідно з яким воєнний стан в Україні було продовжено з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб, тобто до 21.11.2022.

Надалі, 07.11.2022 враховуючи ту ситуацію, яка склалась в Україні, Президентом України ОСОБА_4 був виданий Указ за № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

08.11.2022 Президентом України Зеленським В. О. внесений на розгляд до Верховної Ради проект закону «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» (реєстраційний № 8189).

16.11.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 16.11.2022 № 2738-ІХ, який 18.11.2022 опубліковано в газеті «Голос України»

Отже, зазначеним Законом № 2738-ІХ, що набрав чинності з 08.11.2022 було продовжено строк дії воєнного стану ще на 90 днів, тобто до 19.02.2023.

Наведене свідчить про те, що станом як на 09.11.2022, так і на 22.11.2022 (день зазначений в Наказі від 09.11.2022 № 5051/5 як день звільнення позивачки з посади) відпустка ОСОБА_1 , надана останній згідно наказу Міністерства від 27.05.2022 № 1037/7 не припинила свою дію та відповідно тривала.

З огляду на дані обставини суд погоджується із доводами позивачки про протиправність прийнятого Міністерством від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» в силу його невідповідності вимогам ст. 5 України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» та поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22.11.2022.

Надаючи правову оцінку правомірності та обгрунтованості заявлених позивачкою інших позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Порядок обчислення вихідної допомоги при звільненні визначений Порядком про обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Так, згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної платі, у редакції іинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок) цей Порядок застосовується для обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати, зокрема, виплати вихідної допомоги при звільненні.

Абзацами 3, 4 п. 2 цього Порядку визначено, що в усіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абз. 7 п. 2 Порядку, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

У свою чергу відповідно до абз. 3, 5 п. 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно з п. 8 зазначеного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плат і визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідні виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (пункт 8 Порядку).

Таким чином, Порядком чітко визначено період за яким обчислюється середня заробітна плата для розрахунку вихідної допомоги.

Вихідна допомога нараховувалася позивачці на підставі наказу Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення», де зазначено дату звільнення - 22.11.2022.

Водночас за даними наявними у матеріалах справи розрахунково-платіжними відомостями ОСОБА_1 та табелями облікувикористання робочого часу за місяці липень - жовтень 2022 року Департаменту приватного права, що передують початку події, свідчать про відсутність розрахункового періоду, у зв`язку з тим, що в цей період ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а отже дії відповідача по нарахуванню вихідної допомоги у двократному розмірі посадового окладу за відповідною посадою відповідає положенням Порядку.

Більш того, оскільки суд дійшов до висновку про протиправність наказу про звільнення та необхідність поновлення позивачки на посаді, то підстави для стягнення вихідної допомоги та визначення розміру такої у даному випадку відсутні.

У силу приписів ст. 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що умовою гарантованої виплати державному службовцю допомоги на оздоровлення є факт надання останньому щорічної основної відпустки (або її частини). При цьому виплата грошової допомоги здійснюється у взаємозв`язку із наданням основної щорічної відпустки та за відповідною заявою державного службовця.

Суд встановив, що подана позивачкою засобами телекомунікаційного зв`язку заява від 21.03.2022 фактично не була реалізована, оскільки вже 15.04.2022 нею була оформлена та подана нова заява, в якій не містилося прохання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.

У подальшому на момент подання заяви від 24.05.2023 позивачка вже не перебувала у щорічній основній відпустці, що в силу наведених вище норм ст. 57 Закону України «Про державну службу» виключає підстави для надання зазначеної грошової допомоги.

Стосовно вимоги позивачки про зобов`язання Міністерства юстиції України внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про скасування наказу Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» (зі змінами) ОСОБА_1 та запис про поновлення її на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22 листопада року за рішенням суду, суд зазначає, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, відтак у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних. Разом з тим, суд зауважує, що в межах даного провадження судом було скасовано наказ Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22.11.2022, а отже належним чином поновлено порушені права позивача.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України обумовлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, як встановлено судом, позивачем не доведено, що зазначеними вище діями та рішенням відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме не надано жодних належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Водночас, з врахуванням викладеного, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.

За наведених обставин та усталеного правового врегулювання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити за відсутністю підстав.

Згідно зі ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

В той же час враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Міністерстві юстиції України.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 09.11.2022 № 5051/5 «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22.11.2022.

3.Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22.11.2022.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5.Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-правового забезпечення нотаріату Управління нормативно-правового забезпечення нотаріату Департаменту приватного права Міністерства юстиції України з 22.11.2022.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 10 листопада 2023 р.