Справа № 203/1360/22
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 203/1360/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Чернігівської митниці

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2023 року (суддя Ханієва Ф.М.) у справі №203/1360/22 за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської митниці, виконуючого обов`язки першого заступника начальника Чернігівської митниці Державної митної служби України Кузьменка Руслана Валентиновича про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову в справі про порушення митних правил №1113/10200/21 від 11.11.2021 року, винесену виконуючим обов`язки заступника начальника Чернігівської митниці Державної митної служби України Русланом Валентиновичем Кузьменком про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 469 МК України і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підставами позову визначено: порушення відповідачем процедури розгляду справи про порушення митних правил, в частині не повідомлення позивача про час та місце розгляду справи; відсутністю, на час ввезення позивачем транспортного засобу, відповідальності, яка на теперішній час передбачена ч.4 ст.469 МК України.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2023 року позов задоволено.

З наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Так, суд першої інстанції не погодився з позицією позивача про неповідомлення відповідачем про час та місце розгляду справи про порушення митних правил. З цього приводу суд вказав на те, що надані відповідачем докази свідчать про направлення відповідачем на адресу позивача відповідного протоколу та повідомлення про розгляд справи.

З приводу притягнення позивача до відповідальності, передбаченої ч.4 ст.469 МК України, суд виходив з того, що часом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є 14.05.2018. Станом на час вчинення позивачем адміністративного правопорушення ч.4 ст.469 МК України не передбачала відповідальності за дії, стосовно яких позивача притягнуто до відповідальності. Подальші зміни до вказаної норми права, як зазначив суд першої інстанції, не можуть бути підставою для притягнення позивача до відповідальності, оскільки таке буде суперечити положенням ст.58 Конституції України.

Не погодившись з рішенням суду, Митниця подалав апеляційну скаргу, в якій,

посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач фактично посилається на ті обставини, які стали підставою для притягнення позивача до відповідальності. При цьому, як зазначає відповідач, на час вчинення позивачем порушень митних правил передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України, у володіння іншій особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України, положення Митного кодексу України передбачали відповідальність за такі дії.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 28.09.2021 року в зону митного контролю митного поста «Нові Яриловичі» Чернігівської митниці у напрямку «виїзд за митну територію України» по смузі руху «червоний коридор» заїхав легковий автомобіль, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням громадянина України ОСОБА_2 .

До митного оформлення було надано документи, згідно з якими, громадянин України ОСОБА_3 заявив до митного оформлення легковий автомобіль марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Проведеною перевіркою було встановлено, що транспортний засіб марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , було ввезено з метою особистого користування на митну територію України 14.05.2018 року в зоні діяльності Харківської митниці ДФС у митному режимі транзиту громадянином України ОСОБА_1 .

Інформація щодо переміщення через митний кордон України автомобіля марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , поміщення зазначеного транспортного засобу в інший митний режим, дозволений Митним кодексом України, після 14.05.2018 року в ЄАІС Держмитслужби та АСМО «Інспектор» відсутня.

У ході здійснення митного контролю та перевірки наявних документів, було встановлено, що транспортний засіб марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , було передано відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2021 року № б/н громадянину України ОСОБА_4 без дозволу митного органу. Таким чином, громадянин України ОСОБА_1 передав транспортний засіб особистого користування легковий автомобіль марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у режим транзиту у користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України.

Оскільки громадянин України ОСОБА_1 в порушення положень ст. 325 МК України передав транспортний засіб марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , поміщений в митний режим транзиту, у користування особі, яка безпосередньо не поміщувала його у митний режим транзиту, то зазначені обставини вказують на наявність в діях громадянина України ОСОБА_1 складу порушення митних правил, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України.

З цих підстав посадовою особою Митниці складено протокол про порушення митних правил від 28.09.2021 року №1113/10200/21, який був направлений ОСОБА_1 листом від 05.10.2021 року №7.11-1/7.11-20-04/10/3226 за наявною адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками розгляду справи про порушення митних правил, посадовою особою Митниці прийнято постанову від 11.11.2021, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 4 ст. 469 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 34000 гривень.

Правомірність та обгрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

У спірному випадку встановлено, що транспортний засіб марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в режимі транзиту ввезено на територію України гр. ОСОБА_1 14.05.2018.

Відповідно до ч.1 ст.90 МК України (в редакції на час ввезення транспортного засобу) транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між митними органами однієї чи кількох країн або в межах зони діяльності одного митного органу без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Частиною 1 статті 95 МК України встановлені такі строки транзитних перевезень: для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Відповідно до ч.4 ст.469 МК України ( в редакції Закону № 2612-VIII від 08.11.2018) передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, передача транспортного засобу тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, є порушенням митних правил, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.469 МК України.

Суд першої інстанції, вказуючи на відсутність підстав для застосування положень ч.4 ст.469 МК України, виходив з того, що на час вчинення позивачем адміністративного правопорушення положення ст.469 МК України не передбачали відповідальності за вказані дії (передача транспортного засобу іншій особі).

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що часом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є 14.05.2018.

Вказана дата є датою ввезення транспортного засобу на територію України у митному режимі транзит. І на вказану дату будь-якого порушення митних правил позивачем вчинено не було.

В той же час, суд першої інстанції правильно виходив з того, що визначальним для встановлення правомірності притягнення позивача до відповідальності, є встановлення часу вчинення позивачем дій, які, згідно із ч.4 ст.469 МК України, визнаються як порушення митних правил.

Необхідність встановлення таких обставин пов`язана з тим, що станом на час ввезення позивачем транспортного засобу на митну територію України митним законодавством не визначалося порушенням митних правил такі дії, як передача транспортного засобу тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту.

Відповідальність за такі дії введена Законом № 2612-VIII від 08.11.2018, яким внесені зміни до ст.469 МК України, і вказані зміни набули чинності з 24 серпня 2019 року.

Отже, в період часу з 14.05.2018 (ввезення транспортного засобу) по 24.08.2019, вчинені позивачем дії щодо передачі транспортного засобу тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, не визнавалися законодавством як порушення митних правил, а отже позивач не міг бути притягнутий до відповідальності за вчинення таких дій, якщо вони були вчиненні в зазначений період часу.

За позицією відповідача такі дії позивачем були вчинені 20.08.2021, як дата укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який був наданий ОСОБА_5 під час митного оформлення автомобіля.

На підтвердження таких обставин відповідачем надано договір купівлі-продажу, складений англійською мовою (а.с.66).

З вказаного договору вбачається, що транспортний засіб марки Audi A4, номер кузова VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_5 не у ОСОБА_1 , а в іншого суб`єкта UAB «Centrona».

Отже, вказаний договір не може бути свідченням того, що транспортний засіб позивачем був переданий іншій особі 20.08.2021.

Оскільки інших доказів щодо дати фактичної передачі позивачем транспортного засобу іншій особі, відповідачем надано не було, то у суду відсутні підстави стверджувати про правомірність притягнення позивача до відповідальності, так як відповідачем не було доведеного того, що позивачем вищевказані дії були вчинені в період часу, в який законодавством такі дії визначалися як порушення митних правил.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,0грн., які понесені у зв`язку з наданням правової допомоги в межах укладеного Договору №946 від 10.11.2023. На підтвердження необхідності понесення таких витрат позивачем надано акт надання послуг №227 від 10.11.2023.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. При цьому, вимогою процесуального закону є те, що учасник справи, яким заявлено відшкодування витрат на правничу допомогу, зобов`язаний надати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що в акті надання послуг №227 від 10.11.2023 відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. В зазначено акті зазначено лише загальне формулювання «Адвокатські послуги з надання правової допомоги», сума 5000,0грн.

Тобто, позивачем не було дотримано вимог процесуального закону щодо деталізації опису робіт (послуг), наданих адвокатом. У свою чергу, вказані вимоги закону стосуються можливості визначення заявленої до відшкодування суми таким принципам як співвмірність та пропорційність.

Отже, суд апеляційної інстанції не може визнати обгрунтованою суму 5000,0грн., яка заявлена до відшкодування як витрати на правничу допомогу.

В той же час, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що у зв`язку з ініціюванням відповідачем апеляційного перегляду справи, позивач мав необхідність в отриманні правової допомоги та отримав таку допомогу, про що свідчить, зокрема, поданий відзив на апеляційну скаргу за підписом адвоката Пихтій К.В., який приймав участь і у розгляді справи.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що враховуючи такі принципи як співмірність та пропорційність, обгрунтованою сумою, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача як витрати на правничу допомогу, є 1000,0грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи представника позивача про те, що детальний опис послуг адвоката визначено в Специфікації до Договору, оскільки Специфікація до договору, як і сам Договір є певним наміром сторін надати (отримати) ті чи інші послуги, а перелік (детальний опис) фактично наданих послуг повинен бути відображений в документі, який такий факт констатує, у спірному випадку в наданому акті надання послуг №227 від 10.11.2023.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівської митниці залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2023 року у справі №203/1360/22 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської митниці на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,0грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328. 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 14.11.2023

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк