Справа № 754/14595/23
Суддя: Грегуль О. В.
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/182/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15 листопада 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: К. Моторенко, справа № 754/14595/23

ОСОБА_1 - позивач

Старший лейтенант поліції батальйону 1 роти 3 Управління патрульної поліції в м. Києві Головицький Олександр В`ячеславович - відповідач 1

Департамент патрульної поліції - відповідач 2

Вимоги позивача: визнання дій протиправними та скасування постанови

Капля А.С. - адвокат позивача

Кубрак О.І. - представник відповідача 2

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано адміністративний позов, який на виконання ухвали суду про залишення позову без руху з наданням строку для усунення недоліків подавався в новій редакції та в якому не погоджуючись із притягненням до відповідальності, позивач просить: 1) Визнати протиправними дії відповідача 1 щодо складання постанови серії ЕАР № 581858 від 28.08.2022 за ч. 4 ст. 126 КУпАП; 2) постанову від 28.08.2022 серії ЕАР № 581858 за ч. 4 ст. 126 КУпАП скасувати. Позовні вимоги обґрунтовуються відсутністю підстав для притягнення позивача станом на 28.08.2022 до відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Ухвалою суду від 13.10.2023 у справі № 754/14595/23 позов залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 21.10.2023 у справі № 754/14595/23 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав і не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів.

Відповідачі в судове засідання не з`явились.

Відповідачем 2 подано відзив з проханням відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 205 КАС України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідачів.

Вислухавши адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Постановою відповідача 1 серії ЕАР № 581858 від 28.08.2022 за ч. 4 ст. 126 КУпАП позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в сумі: 20400 грн. з тих підстав, що позивач 28.08.2022 в 23:29:53 за адресою: м. Київ, просп. Соборності, 15-Б керував автомобілем Renault megane р. н. НОМЕР_1 будучи позбавленим права керування транспортним засобом Дарницьким районним судом м. Києва від 24.09.2021.

Згідно ч. 4 ст. 126 КУпАП: «Керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.».

Згідно ст. 77 КАС України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У справах щодо застосування суб`єктом владних повноважень чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. 3. В адміністративних справах, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу, обов`язок доказування шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішеннями Кабінету Міністрів України, покладається на позивача. 4. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. 5. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. 6. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, 5. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія ААБ № 215336 від 30.07.2021 відносно позивача за ч. 1 ст. 130 КУпАП у позивача 30.07.2021 вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом DT 092311.

Тобто позивач права керування транспортним засобом не позбавлявся.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 у справі № 753/18199/21 (суддя: А. Скуба) позивача визнано винним у вчиненні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу: 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно відмітки на самій постанові суду від 24.09.2021 у справі № 753/18199/21 (суддя: А. Скуба) дана постанова набрала законної сили 05.10.2021.

Згідно ст. 317-1 КУпАП: «Виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія. Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права. Якщо посвідчення водія не було тимчасово вилучено в порядку, передбаченому статтею 265-1 цього Кодексу, особа, позбавлена права керування транспортним засобом, зобов`язана негайно здати посвідчення водія до уповноважених органів Національної поліції. У разі виявлення в особи посвідчення водія, яке підлягає здачі, його вилучення здійснюється поліцейським. Після закінчення строку позбавлення права керування транспортним засобом посвідчення водія повертається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.».

З урахуванням ч. 2 ст. 317-1 КУпАП саме з 05.10.2021 для позивача почався річний строк позбавлення права керування транспортним засобом і станом на 28.08.2022 цей строк не закінчився.

Та обставина, що в постанові Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 у справі № 753/18199/21 (суддя: А. Скуба) вказано, що строк стягнення відраховувати з моменту вилучення посвідчення водія, не розпочинає/не зупиняє/не скорочує строку виконання визначеного ч. 2 ст. 317-1 КУпАП.

Після вилучення інспектором поліції 30.07.2021 посвідчення водія, позивач права керування транспортним засобом не позбавлявся і після 30.07.2021 позивач мав право керування транспортним засобом, що підтверджується виданим позивачеві тимчасовим дозволом на право керування транспортним засобом DT 092311.

Доводи адвоката позивача про те, що з урахуванням ч. 1 ст. 317-1 КУпАП і самої постанови Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 у справі № 753/18199/21 (суддя: А. Скуба) річний строк позбавлення права керування ТЗ для позивача почався з 30.07.2021 є помилковими, оскільки навіть у самій ч. 1 ст. 317-1 КУпАП чітко вказано, що виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи МВС України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

Після вилучення 30.07.2023 посвідчення водія, позивач отримав тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом DT 092311.

З дня набрання законної сили постановою Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 у справі № 753/18199/21 (суддя: А. Скуба), а саме з 05.10.2021 для позивача почався перебіг річного строку позбавлення права керування транспортним засобом і саме з 05.10.2021 виникли саме правові підстави для вилучення посвідчення водія (в тому числі і тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом DT 092311) на строк позбавлення права керування ТЗ (1 рік) та внесення до єдиної інформаційної системи МВС України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою (1 рік), та про вилучення посвідчення водія (1 рік).

Вищевикладене дає правові підстави для висновку про наявність станом на 28.08.2022 в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, правомірність дій відповідача 1 щодо складання постанови серії ЕАР № 581858 від 28.08.2022 за ч. 4 ст. 126 КУпАП та відсутність правових підстав для скасування цієї постанови.

Тому, доводи сторони позивача у позові та в судовому засіданні, що станом на 28.08.2022 позивач не вважався позбавленим права керування транспортним засобом є безпідставними з вищевказаних підстав.

Інших конкретних правових доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача 28.08.2022 складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП суду не надано.

Сама по собі незгода позивача з притягненням до відповідальності не виключає винність позивача в порушенні ПДР.

Крім того позивач, як особа, яка отримувала посвідчення водія не може не знати, що перед початком керування ТЗ водій зобов`язаний мати при собі всі необхідні документи, які надають водієві право керування ТЗ.

За таких обставин у задоволенні позову відмовляється за недоведеністю позовних вимог.

Згідно абзацу першого ч. 1 ст. 139 КАС України, 1. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 241-250 КАС України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до старшого лейтенанта поліції батальйону 1 роти 3 Управління патрульної поліції в м. Києві Головицького Олександра В`ячеславовича (згідно позову адреса: м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9, інших даних не повідомлено) і Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ).

Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: