Справа № 420/21122/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 серпня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову МВС України у внесенні змін до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , яку викладено у листі МВС України № Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023 року, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22 визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі;

- зобов`язати МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 »;

- допустити негайне виконання судового рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 371 КАС України.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, він перебував у трудових відносинах з МВС України, починаючи з листопада 1987 року по жовтень 2002 року та з 01.12.2005 року по 06.12.2007 року. Працював в органах внутрішніх справ МВС України на оперативних посадах, а саме: оперуповноваженого, старшого оперуповноваженого відділу по боротьби з розкраданням соціалістичної власності Іллічівського МВ УМВС України в Одеській області, старшого оперуповноваженого; начальника відділення, начальника відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Одеській області. У 2002 році позивача звільнено на пенсію за вислугою років, у званні підполковника міліції. 01.12.2005 року його знову було прийнято на службу до органів внутрішніх справ України. Наказом № 413 о/с МВС України від 20.07.2006 року було призначено на посаду начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального Управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України.

16.08.2007 року позивачем подано рапорт про звільнення з МВС України за скороченням штатів, у зв`язку з реформуванням Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, згідно з наказом МВС України № 71 від 12.03.2007 року.

Наказом № 1237 о/с МВС України від 21.09.2007 року позивача звільнено з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального Управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, згідно з пунктом 65«а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом в органах внутрішніх справ України - «за віком», що не відповідало підставам, зазначеним у рапорті на звільнення. Окрім цього, помилково зазначено звання «майор міліції», замість «підполковник міліції» та встановлено вислугу років, яка не відповідала фактичному розміру.

08.12.2008 року Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 22-а-6964/08 прийнято постанову, якою зобов`язано МВС України винести зміни у наказ МВС України № 1237 о/с від 21.09.2007 року, виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «Підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні».

У мотивувальній частині постанови суд встановив, що «першим робочим днем після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 є 06.12.2007 року, причому, вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 05.12.2007 року складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дня».

Відсутність у резолютивній частині постанови відомостей про розмір вислуги років, яка визначена у мотивувальній частині постанови суду, фактично означає, що суд її встановив.

Це підтверджується висновками суду по справі № 2а/1570/8165/2011.

Постанова набула законної сили 08.12.2008 року та не була оскаржена у касаційному порядку. Відповідачем у справі було МВС України.

Проте, як зазначає позивач, МВС України проігнорувало висновки суду, які викладені в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08 та, в протиправний спосіб, продовжує використання у службових документах МВС України, розмір вислуги років підполковника міліції ОСОБА_1 , який не відповідає розміру вислуги років, встановленому у мотивувальній частині судового рішення по справі № 22-а-6964/08 від 08.12.2008 року.

Одеським окружним адміністративним судом, під час розгляду адміністративної справи № 420/11606/22, встановлено та не заперечувалось МВС України, факт використання неправдивої інформації про розмір вислуги років підполковника міліції ОСОБА_1 у листі № 57343/22-2021 від 15.12.21 року, який складено Департаментом персоналу, а саме: визнано «протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у листі № 57343/22-2021 від 15.12.2022 року інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007року №1237 о/с (зі змінами)». 06.06.2023 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/11606/22 підтверджено рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі № 420/11606/22 було визнано протиправними діями МВС України використання іншої інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, ніж встановлено у судовому рішенні по справі № 22-а-6964/08 від 08.12.2008 року, виникла підстава для звернення до МВС України з вимогою про внесення змін до наказу МВС України №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині,

що стосується ОСОБА_1

10.06.2023 року, з метою усунення, в подальшому, підстав для звернення до суду за захистом своїх прав, позивач, як інвалід війни 2-ї групи, звернувся до МВС України з заявою про здійснення певних дій щодо приведення змісту наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , про звільнення з органів внутрішніх справ МВС України до відповідності вимогам судових рішень по справам №22-а-6964/08, №2а/1570/8165/2011, №420/11606/22 та про розрахування і сплату грошового забезпечення на день звільнення з ОВС, згідно з вимогами ст. 43 Конституції України та відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, оскільки судовим рішенням визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі.

У заяві позивач просив МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 » і здійсненням розрахунку і виплати грошового забезпечення на 06.12.2007 року, день звільнення ОСОБА_1 з ОВС МВС України.

13.07.2023 року позивачем отримано відповідь МВС України від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023, в якій зазначено, що заяву інваліда війни 2-ї групи ОСОБА_1 від 10.06.2023 року, в порушення вимог частини 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», розглянуто Державним секретарем МВС України, який не є «першим керівником державного органу», як того вимагає частина 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян».

В листі МВС України від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023 зазначено, що «Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання та держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007 № 1237 «По особовому складу» в частині Вашого звільнення не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій Вами редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже, законних підстав для задоволення Ваших вимог немає.

Разом з тим звертаємо увагу на те, що Ваше посилання в заяві на лист Департаменту персоналу МВС від 15.12.2021 № 57343/22-2021 безпідставне, оскільки рішення Одеського адміністративного окружного суду від 28.02.2023 по справі № 420/11606/22, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі № 420/11606/22, приймалося стосовно листа № 57343/22-2021 від 15.12.2022».

31.07.2023 року Одеським окружним адміністративним судом по справі № 420/11606/22 прийнято ухвалу, якою заяву позивача про виправлення описки в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 задоволено. Виправлено описку в тексті та резолютивній частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22, зазначивши вірну дату листа №57343/22-2021 - « 15.12.2021 року», замість « 15.12.2022 року». В решті текст рішення суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 - залишено без змін.

Позивач вважає, що в порушенням вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», КЗпП України, МВС України в листі від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023, ігноруючи вимоги судового рішення від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, яким визнано протиправним використання МВС України іншого розміру вислуги років ОСОБА_1 на час звільнення з ОВС, ніж встановлено у вищезазначених судових рішеннях, безпідставно відмовило у скасуванні наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , та внесені змін у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що МВС України, безпідставно відмовивши у листі від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023 у скасуванні наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , порушило його право на справедливий судовий захист, яке гарантоване Конституцією України, міжнародною Конвенцією захисту прав людини та основних свобод і законами України.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що позивачем подано позов із пропуском строку звернення до суду, отже, враховуючи приписи ст. 122, 123 КАС

України, існують підстави для залишення позову без розгляду. Належних та достатніх доказів пропущення строку звернення до суду із позовом позивачем не надано. Факт отримання листа МВС від 30.06.2023 року, а також рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі № 420/11606/22 не дає достатніх та беззаперечних підстав вважати, що позивач не мав можливості звернутися до суду із відповідним позовом у строки встановлені КАС України.

Також відповідач зазначає, що звернення позивача від 10.06.2023 року було уважно розглянуто відповідачем та 30.06.2023 року (в межах строків визначених статтею 20 Закону №393/96) на адресу позивача було направлено вичерпну письмову відповідь (лист МВС України від 30.06.2023 року за вих. № Я-15016/5/22-13230-2023), що не заперечується позивачем. Відповідно до зазначеної відповіді МВС позивачу роз`яснено, що жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007 року № 1237 «По особовому складу» в

частині звільнення позивача не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій позивачем редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже законних підстав для задоволення вимог позивача немає. Таким чином, відповідач при розгляді звернення позивача від 10.06.2023 року діяв в межах та у спосіб передбаченим чинним законодавством України, а тому права позивача з боку відповідача порушені не були.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

12 вересня 2023 року від відповідача до суду надійшла заява (вхід. № 30808/23) про залишення позову без розгляду, з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

12 вересня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 30809/23).

22 вересня 2023 року від позивача до суду надійшла заява (вхід. № 32226/23), в якій позивач просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду.

22 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача (вхід. № 32225/23).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року в задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Станом на 13 листопада 2023 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивачки та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 1987 року по жовтень 2002 року працював в органах внутрішніх справ на оперативних посадах. У 2002 році його було звільнено на пенсію за вислугою років у званні підполковника міліції.

З 01.12.2005 року ОСОБА_1 було прийнято на службу органів внутрішніх справ і наказом МВС України № 413 о/с від 20.07.2006 року було призначено на посаду начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального Управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України.

16 серпня 2007 року ОСОБА_1 подав рапорт щодо звільнення з ОВС за скороченням штатів відповідно до п. 64 «г», у зв`язку з реформування Департаменту внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України, згідно наказу № 71 від 12.03.2007 року.

Наказом МВС України № 1237 від 21.09.2007 року ОСОБА_1 звільнено згідно з п. 65 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом в органах внутрішніх справ України за віком, - який був оскаржений ОСОБА_1 в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду 21.07.2008 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання нечинним та скасування наказу позовні вимоги задоволені частково: зобов`язано МВС України внести зміни в наказ №1237 від 21.09.2007 року в частині спеціального звання ОСОБА_1 , зазначивши замість «майора міліції» - «підполковник міліції» та провести перерахунок загального та пільгового стажу служби; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по справі 22-а-6964/08 від 08.12.2008 року, вищевказану постанову скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволений частково: МВС України зобов`язано внести зміни в наказ від 21.09.2007 року № 1237, виклавши його в іншій редакції: підполковника міліції ОСОБА_1 , увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року». Зобов`язано МВС України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні. В іншій частині позовних вимог відмолено.

В ході судового розгляду справи судами також встановлено, що вислуга років ОСОБА_1 станом на 05.12.2007 року складає: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня. Підтверджено правомірність вимоги про зобов`язання Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області здійснити перерахунок та оплату його заробітної плати на час звільнення, враховуючи довідки про непрацездатність ОСОБА_1 з 10.06.2007 року по 10.07.2007 року, з 16.07.2007 року по 01.08.2007 року, з 03.09.2007 року по 13.09.2007 року, з 17.09.2007 року по 01.10.2007 року.

Вищевказане судове рішення набрало законної сили та не було оскаржено в касаційному порядку. На виконання зазначеного рішення суду МВС України провело розрахунок вислуги років у календарному та пільговому обчисленні.

На виконання вказаної постанови суду від 08.12.2008 року Міністерством внутрішніх справи України 10.03.2010 року видано наказ № 292 о/с «По особовому складу», яким пункт наказу від 21.09.2007 року № 1237 о/с у частині звільнення у відставку за п. 65 «а» (за віком) ОСОБА_1 викладено в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), звільнивши його з посади начальника відділу оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю в перший день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності, з 6 грудня 2007 року. Вислуга років на 6 грудня 2007 року складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 00 дні, у пільговому 29 років 02 місяців 00 днів. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 16.08.2007 року». При цьому підставами для внесення вказаних змін слугували постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року та заява ОСОБА_1 від 09.02.2009 року.

Відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року вимога позивача щодо зобов`язання Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області здійснити перерахунок та оплату його заробітної плати на час звільнення, враховуючи довідки про непрацездатність ОСОБА_1 з 10.06.2007 року по 10.07.2007 року, з 16.07.2007 року по 01.08.2007 року, з 03.09.2007 року по 14.09.2007 року, з 17.09.2007 року по 01.10.2007 року є такою, що відповідає чинному законодавству. В резолютивній частині рішення дана позиція суду відображена у зобов`язанні МВС України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні.

В ході апеляційного розгляду справи № 2-а-5830/10/1570 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про доповнення наказу МВС України № 292 від 10.03.2010 року відповідно до вимог постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року та здійснення перерахунку та оплати заробітної плати на час звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що права позивача вже захищені діючим судовим рішенням (по справі № 22-а-6964/08) від 08.12.2008 року.

Крім того, судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Євтушенко Н.С. від 11.02.2010 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08 на підставі п.8 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення.

Крім того, судом встановлено, що під час попереднього розрахунку вислуги років (проведеного в 2010 році) помилкового було здійснено перерахунок вислуги ОСОБА_1 до 2002 року. До минулих періодів служби позивача (з 1988 року по 1993 року) були застосовані чинні на даний момент норми права. У зв`язку із тим, що при першому призначення пенсії ОСОБА_1 вказані періоду вже були обчислені (станом на 2002 рік), перегляду та зміні вони не підлягали.

Таким чином, посадові особи МВС України, виправляючи технічну помилку, залишили без змін розраховану в 2002 році вислугу років ОСОБА_1 , додавши до неї період служби ОСОБА_1 з 01.12.2005 року по 06.12.2007 року, у зв`язку із чим МВС України був виданий наказ від 15.09.2011 року № 1040 о/с про зміну наказу МВС України від 21.09.2007 року № 1237 о/с в частині уточнення вислуги років.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2012 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2023 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок з 13 серпня 2008 року та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до подання Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Одеській області від 29.09.2011 року за № 14/1029, з урахуванням процентної надбавки за вислугу років підполковника ОСОБА_1 , а саме: у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів, у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дня.

Зазначеним судовим рішенням також, зокрема, встановлено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на 05.12.2007 року у календарному обчисленні складає 21 рік 4 місяці 29 днів, у пільговому 29 років 8 місяців 23 дні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 року визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у листі № 57343/22-2021 від 15.12.2022 року інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007 року №1237 o/c (зі змінами)».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 року по справі № 420/11606/22, виправлено описку в тексті та резолютивній частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22, зазначивши вірну дату листа №57343/22-2021 « 15.12.2021 року», замість « 15.12.2022 року». В решті текст рішення суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 - залишено без змін.

У зазначеному судовому рішенні суд також встановив: «…постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року по справі № 2а-5830/10/1570 та від 17 грудня 2012 року по справі № 2а/1570/8165/2011, які набрали законної сили, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні.

Таким чином, дії відповідача щодо зазначення у листі № 57343/22-2021 від 15.12.2022 року інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007 року №1237 o/c (зі змінами)» є протиправними.».

Таким чином, суд констатує, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року по справі № 2а-5830/10/1570 та від 17 грудня 2012 року по справі № 2а/1570/8165/2011, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, які набрали законної сили, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні.

10.06.2023 року, з метою усунення, в подальшому, підстав для звернення до суду за захистом своїх прав, позивач, як інвалід війни 2-ї групи, звернувся до МВС України з заявою, в якій просив:

- скасувати наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі;

- внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 »;

- здійснити розрахунок та виплату грошового забезпечення на 06.12.2007 року, день звільнення ОСОБА_1 з ОВС МВС України (а.с. 38-39).

13.07.2023 року позивачем отримано відповідь МВС України від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023, в якій, зокрема, зазначено: «…Жодним судовим рішенням наказ МВС від 21.09.2007 № 1237 «По особовому складу» в частині Вашого звільнення не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій Вами редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже, законних підстав для задоволення Ваших вимог немає. Разом з тим звертаємо увагу на те, що Ваше посилання в заяві на лист Департаменту персоналу МВС від 15.12.2021 № 57343/22-2021 безпідставне, оскільки рішення Одеського адміністративного окружного суду від 28.02.2023 по справі № 420/11606/22, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі № 420/11606/22, приймалося стосовно листа № 57343/22-2021 від 15.12.2022» (а.с. 44).

Вважаючи, що МВС України, безпідставно відмовило позивачу у листі від 30.06.2023 року № Я-15016/5/22-13230-2023 у скасуванні наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , порушило його право на справедливий судовий захист, яке гарантоване Конституцією України, міжнародною Конвенцією захисту прав людини та основних свобод і законами України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, згідно з вимогами ч. 2 ст. 3 Конституції України. Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто, мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених

Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами частин 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Тобто, для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері управлінської діяльності в Україні, утворено систему адміністративних судів.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також, невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду, відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності, в Україні утворено систему адміністративних судів.

Виходячи з наведеного, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є способом відновлення права особи, порушеного діями чи бездіяльністю таких осіб, які вона просить визнати протиправними.

Положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі-КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства - є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом, також, у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини (надалі-ЄСПЛ), процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя.

Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого, є право доступу, тобто, право розпочати провадження у судах з цивільних питань.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду України.

Конституційним Судом України у рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 року, зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, Держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України, у своєму рішенні від 26 червня 2013 року, наголосив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 129 Конституції України гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Крім того, статті 2, 6, 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюють, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права, відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 1 міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини 1950 року, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені цією Конвенцією.

Як закріплено у статті 32 Конвенції, її положення тлумачаться і конкретизуються в рішеннях ЄСПЛ.

Конституційний Суд України, в своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів, чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких, надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 04.04.2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2018 року № 7-р/2018).

Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року, Основний Закон України (Преамбула, статті 58,102 та 106) доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.

Частиною 2 статті 6 та частиною першою статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи, відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких, надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують, як джерело права, при розгляді справ, положення міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також, практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 року по справі № 641/1793/17).

Згідно зі ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також, для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких, надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів, визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень, має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.

Суд констатує, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року по справі № 2а-5830/10/1570, від 17 грудня 2012 року по справі № 2а/1570/8165/2011 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, які набрали законної сили та є преюдиційними для вирішення даного спору, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні, а отже даний факт є встановленим та доказуванню не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною відмову МВС України у внесенні змін до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , яку викладено у листі МВС України № Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023 року, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22 визнано протиправним використання інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, яка зазначена у цьому наказі, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, звернення позивача від 10.06.2023 року було розглянуто відповідачем та 30.06.2023 року, в межах строків визначених статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» на адресу позивача було направлено вичерпну письмову відповідь (лист МВС України від 30.06.2023 року за вих. № Я-15016/5/22-13230-2023), що не заперечується позивачем.

Відповідно до зазначеної відповіді МВС України позивачу роз`яснено, що жодним судовим рішенням наказ МВС України від 21.09.2007 року № 1237 «По особовому складу» в частині звільнення позивача не скасовано, до вчинення будь-яких дій стосовно цього наказу в частині обчислення вислуги років у запропонованій позивачем редакції Міністерство внутрішніх справ України не зобов`язано, а отже законних підстав для задоволення вимог позивача немає.

При цьому, позивач просить суд визнати протиправною відмову МВС України у внесенні змін до наказу від 21.09.2007 року № 1237 о/с зазначену у листі від 30.06.2023 року, з посиланням на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22.

Як встановлено судом вище, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

- визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у листі № 57343/22-2021 від 15.12.2021 року інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007 року №1237 о/с (зі змінами)». В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Тобто, суд погоджується з доводами відповідача, що предметом розгляду у справі №420/11606/22 був лист МВС України № 57343/22-2021 від 15.12.2021 року, а не наказ МВС від 21 вересня 2007 року №1237 о/с. При цьому, жодних зобов`язань рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 на МВС України не покладено.

Таким чином посилання позивача на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22 як на підставу для визнання протиправною відмови МВС України у внесенні змін до наказу від 21.09.2007 року № 1237 о/с є необґрунтованими та такими, що не відповідають об`єктивним обставинам справи.

Таким чином, відповідач при розгляді звернення позивача від 10.06.2023 року діяв в межах та у спосіб передбаченим чинним законодавством України, оскільки вищезазначеним судовим рішенням на відповідача не було покладеного жодних зобов`язань, а тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання протиправною відмови МВС України у внесенні змін до наказу МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» (з послідуючими змінами) в частині, що стосується ОСОБА_1 , яку викладено у листі МВС України № Я-15016/5/22-13230-2023 від 30.06.2023 року.

Разом з тим, судом встановлено, що у 4-х наказах МВС України по особовому складу, які видано в частині зміни пункту наказу МВС України від 21.09.2007 року № 1237 о/с у частині звільнення у відставку за п. 65 «а» (за віком) ОСОБА_1 , відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року, зазначено різний розмір вислуги років підполковника міліції ОСОБА_1 , жоден з яких не відповідає розміру вислуги років, який встановлено судовим рішенням від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, а саме:

- № 1237 від 21.09.2007 року - вислуга на 15 вересня 2007 року складає в календарному обчисленні 18 років 09 місяців 07 днів, у пільговому 28 років 08 місяців 12 днів;

- № 813 від 27.04.2009 року - вислуга на 6 грудня 2007 року складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 28 днів, у пільговому - 29 років 00 місяців 13 днів;

- № 292 від 10.03.2010 року - вислуга на 6 грудня 2007 року складає в календарному обчисленні 18 років 11 місяців 00 днів, у пільговому - 29 років 02 місяці 00 днів;

- № 1040 від 15.09.2011 року - вислуга років у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів, час навчання - 02 роки 06 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 03 місяці 04 дні, для призначення пенсії 26 років 09 місяців 04 дні.

Разом з тим, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року по справі № 2а-5830/10/1570, від 17 грудня 2012 року по справі № 2а/1570/8165/2011 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, які набрали законної сили та є преюдиційними для вирішення даного спору, встановлено, що вислуга років позивача, ОСОБА_1 , на день звільнення становить у календарному обчисленні 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні 29 років 8 місяців 23 дні, а отже даний факт є встановленим та доказуванню не підлягає.

Судом встановлено, що за період з 2008 року по наступний час національними судами розглянуто та прийнято низку рішень за позовами ОСОБА_1 , стороною процесу в яких, було МВС України.

При цьому на теперішній час право позивача залишається порушеним та не є захищеним у повному обсязі, в частині визначення розміру вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України, не дивлячись на те, що є встановленим вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, що підтверджується, зокрема, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №420/11606/22, яким визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у листі № 57343/22-2021 від 15.12.2021 року інформації про розмір вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення з МВС України: «у календарному обчисленні - 18 років 11 місяців 28 днів; у пільговому обчисленні - 26 років 08 місяців 00 днів та часу навчання в цивільному навчальному закладі 02 роки 06 місяці 00 днів, що підтверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2007 року №1237 о/с (зі змінами)».

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

При цьому ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за чинного законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Принцип ефективності судового захисту прав та інтересів особи закріплено також у низці міжнародних актів.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд вважає, що з урахуванням всіх обставин цієї справи не зобов`язання МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується розміру вислуги років ОСОБА_1 , не відновить порушеного, на думку позивача, права.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Верховний Суд України в постанові у справі № 825/2845/15-а від 31.01.2019 року вказав, що «наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог, є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення, не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося б примусове виконання рішення».

Вимоги ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність «бажаного результату» виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні, передбачених законом, можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права, саме в цих межах.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 826/4175/16 та постанові Великої Палати Верховного суду від 12.02.2019 року у справі № 826/7380/15.

Крім того, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду; спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення, не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, враховуючи, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 року по справі № 22-а-6964/08, постановами Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року по справі № 2а-5830/10/1570, від 17 грудня 2012 року по справі № 2а/1570/8165/2011 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року по справі № 420/11606/22, які набрали законної сили та є преюдиційними для вирішення даного спору, встановлено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 станом на день звільнення у календарному обчисленні складає 21 рік 4 місяці 28 днів, у пільговому 29 років 8 місяців 23 дні, суд вважає, що в цій справі доцільно захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання МВС України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо клопотання позивача про звернення рішення суду до негайного виконання у межах стягнення пенсії за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності;

5) уточнення списку виборців;

6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань;

7) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Водночас, дана адміністративна справа не є справою, визначеною частиною 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, судом не вирішувались вимоги про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби. Відтак, підстави для звернення рішення суду до негайного виконання відсутні.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України внести зміни у наказ МВС України від 21.09.2007 року №1237 «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції: «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року. Вислуга років, станом на 05.12.2007 року, складає: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні. Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України здійснити розрахунок та сплату грошового забезпечення на день звільнення ОСОБА_1 ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України (вул. Богомольця буд. 10, м. Київ, 01601, ).

Суддя С.О. Cтефанов