Справа № 420/23610/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , поштова адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 07 вересня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , поштова адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ), відповідно до якої позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року включно.

Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року у сумі 552906 грн. 81 коп. включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження надати суду інформацію щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року включно; розрахунковий лист на дату звільнення із зазначенням суми виплаченої позивачу перед звільненням та коли саме; докази виконання рішення суду по справі № 420/5831/20 із зазначенням суми та коли виплачено та докази виконання рішення суду по справі № 420/16507/21 із зазначення суми та коли виплачено; довідку про середньоденний заробіток за два місяці перед звільненням позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу з 08.06.2015 по 31.07.2018 року у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з наказу № 135 від 31.07.2018 року позивача звільнено з військової служби через сімейні обставини.

Позивач зазначив, що у період проходження військової служби йому не у повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

У зв`язку з цим він був вимушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права.

Так, позивач зазначив, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 року по справі № 420/5831/20, 03 березня 2021 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5 %, що підтверджується платіжним дорученням.

Позивач зазначив, що не погодившись із застосованим базовим місяцем, він знову звернувся до суду, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 року у справі № 420/16507/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Також позивач зазначив, що 18.08.2023 року на виконання рішення суду у справі № 420/16507/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 80203,29 грн, із одночасним утриманням віцськвого збору 1,5%.

Також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі № 420/5830/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 рік, та 24.11.2020 року на виконання цього рішення відповідачем виплачено компенсацію в сумі 16505,81 грн.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем затримано розрахунок при звільненні з позивачем з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року на 1843 дні.

Разом з цим позивачу не було нараховано та не виплачено середнього заробітку за час несвоєчасної виплат грошової індексації, що є, на його думку, протиправним.

Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними, а тому має бути порушено питання відповідальності відповідача за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, яке врегульовано приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, і у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

На думку позивача, норми ст. 117 КЗпП України в редакції, що почала діяти 19.07.2022 не підлягають застосуванню, оскільки на момент звільнення позивача до цієї норми виплата середнього заробітку повинна здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, позивач зазначив, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 304,14 грн, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 304,14 грн *1843=560530,02 грн.

Також у позовній заяві позивач наводить механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку відповідно до постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, та зазначає за цим алгоритмом частка заборгованості складає: (16505,81 грн+84538,95 грн) (загальний розмір виплат, які позивач не отримав на час звільнення)/102537,89 грн (загальний розмір виплат, який мав позивач отримати на день звільнення)*100%=98,64%.

Та виходячи з принципу пропорційності сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 560530,02 грн*98,64 % =552906,81 грн.

Також позивач зазначив, що аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 520/899/21.

До суду 06 жовтня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 34131/23), відповідно якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні, посилаючись на те, що під звільнення позивача з військової служби йому були нараховані та виплачені належні йому при звільненні виплати.

Решт виплат були виплачені позивачу на виконання судових рішень, які на час звільнення не були спірними.

Відповідач звертає увагу, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України та за приписами цієї статті середній заробіток не може бути виплачений більш ніж як за шість місяців.

Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що позивач має право на середній заробіток за час затримки при звільненні, що пов`язане з виконанням рішень суду не більше як за шість місяців, а не у сумі 552906,81 грн.

До суду не надходила відповідь на відзив.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2015 року № 66 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 вважати таким, що з 08 червня 2015 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 31.07.2018 року № 135 мічмана ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що з 31 липня 2018 року справи та посаду здав, з 31 липня 2018 року виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості та розрахунку грошового забезпечення при звільненні позивачу на день звільнення було нараховано 1393,13 грн., з утриманням обов`язкових платежів, виплачено на руки 1372, 24 грн.

Також суд встановив і сторонами не заперечується, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 року по справі № 420/5831/20, 03 березня 2021 року відповідачем нараховано 4503,21 грн (згідно з розрахункової відомості № 22) та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5 %, що підтверджується платіжним дорученням № 101 від 03 березня 2021 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 року у справі № 420/16507/21, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, відповідачем нараховано індексацію грошового забезпечення в розмірі 81424, 66 грн. (згідно з розрахункової відомості № 112) та 18.08.2023 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 80203,29 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується платіжним дорученням № 629 від 17 серпня 2023 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі № 420/5830/20, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 рік, та 24.11.2020 року, відповідачем нараховано зазначену компенсацію в розмірі 16757,17 грн (згідно з розрахункової відомості) та відповідачем виплачено компенсацію в сумі 16505,81 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, що підтверджується платіжним дорученням № 436 від 23 листопада 2020 року.

Проте позивачу не був виплачений середній заробіток за затримку повного розрахунку перед звільненням, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Судом досліджена довідка про середньоденний заробіток на ОСОБА_1 , відповідно до якої середньоденний заробіток ОСОБА_1 , виходячи із кількості календарних днів за червень 2018, липень 2018 року становить 174,91 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 року по справі № 420/5831/20, 03 березня 2021 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5 %, що підтверджується платіжним дорученням № 101 від 03 березня 2021 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 року у справі № 420/16507/21, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, 18.08.2023 року відповідачем виплачено на користь позивача 80203,29 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується платіжним дорученням № 629 від 17 серпня 2023 року, та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі № 420/5830/20, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 рік, 24.11.2020 року відповідачем виплачено компенсацію в сумі 16505,81 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, що підтверджується платіжним дорученням № 436 від 23 листопада 2020 року.

Таким чином повний розрахунок із позивачем відповідачем був здійснений 18.08.2023 року, та тому відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року на 1843 календарні дні.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення в належному розмірі та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року включно, є правомірними та належать задоволенню.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач нарахувати та виплатити за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року в сумі 552906, 81 грн. є завищеним.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Разом з цим, суд враховує, що на дату звільнення між сторонами не існував спір з питань виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, позивач вперше звернувся до суду тільки через два роки після звільнення.

Також суд враховує, що відповідач, без тривалих зволікань виконував рішення суду та виплачував позивачу належні йому виплати, що доводить його добросовісну поведінку.

Тому оцінюючи у сукупності обставини у справі, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 50000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 50000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

За таких встановлених судом обставин позовні вимоги - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року у сумі 552906 грн. 81 коп. включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, є частково правомірними та належать задоволенню шляхом стягнення середнього заробітку за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року в розмірі 50000 грн. з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В частині виплати решт суми, суд доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги не належать задоволенню з підстав їх необгрунтованості.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на його користь.

Також у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , поштова адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , поштова адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , поштова адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 року по 17.08.2023 року включно в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частина позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко