Справа № 140/22472/23
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/22472/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність що привела до несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення та компенсації додаткових відпусток при звільненні з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з 02.02.2019 по день фактичної виплати 27.07.2023 розрахувавши його відповідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.02.2019 №55-ос позивач був звільнений з військової служби в запас з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (тип Б), за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.02.2019 №56-ос позивача виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 01.02.2019.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 по справі № 140/1643/22 були частково задоволені позовні вимоги та зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2016, з 12.09.2017 по 28.02.2018 включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць), з урахуванням виплачених сум. Постановою 8 Апеляційного адміністративного суду від 04.07.2023 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 у справі №140/1643/22 скасовано в частині вимог щодо нарахування та виплати мені компенсації додаткових відпусток за 2013, 2014, 2015 роки, загальною тривалістю 21 календарний день (по 7 календарних днів за кожен рік) та в цій частині позовні вимоги задоволені.

На виконання зазначених вище рішення Волинського окружного адміністративного суду та постанови 8 Апеляційного адміністративного суду відповідачем на банківський рахунок позивача 27.07.2023 було перераховано 32518,56 грн. та 4501,47 грн. з коментарем «заробітна плата».

Враховуючи те, що відповідачем на день виключення позивача із списків військової частини повністю не проведено розрахунку при звільненні з військової служби, позивач вважає, що набув право на стягнення в судовому порядку середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.16).

Відповідач у відзиві на позов (а.с.21-27) заперечив позовні вимоги та повідомив, що ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у відповідача.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 01.02.2019 №55-ос позивач був звільнений з військової служби за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідну наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 01.02.2019 №56-ос позивача виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 01.02.2019.

Зазначає, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), яким визначено максимальний період, за який може були стягнуто середній заробіток, а саме: не більше 6 місяців.

Повідомляє, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення. Розрахунок з позивачем відбувся в межах надходжень бюджетних асигнувань у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки 6 прикордонний Волинський загін є бюджетною установою, без власного прибутку, розпорядником коштів III класу, тобто кошти використовуються лише за призначенням і в конкретно встановлених рамках, які виділяються з Адміністрації Державної прикордонної служби України.

З наведених підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від сторін не надходило. Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, та не заперечується відповідачем те що ОСОБА_1 проходив військову службу у Луцькому прикордонному загоні в періоди з 01.07.2015 по 04.08.2016 та з 12.09.2017 по 01.12.2018.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.02.2019 №55-ОС позивач був звільнений з військової служби в запас з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (тип Б), за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.02.2019 №56-ОС позивача виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 01.02.2019 (а.с.11).

Згідно із наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.09.2020 №570-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 24.09.2020 (а.с.33).

Як слідує з програми Діловодство спеціалізованого суду рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 по справі № 140/1643/22 були частково задоволені мої позовні вимоги та зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі Відповідач) нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 01.08.2016, з 12.09.2017 по 28.02.2018 включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць), з урахуванням виплачених сум.

Постановою 8 Апеляційного адміністративного суду від 04.07.2023 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 у справі №140/1643/22 скасовано в частині вимог щодо нарахування та виплати мені компенсації додаткових відпусток за 2013, 2014, 2015 роки, загальною тривалістю 21 календарний день (по 7 календарних днів за кожен рік) та в цій частині позовні вимоги задоволені, а саме:

- визнано протиправною відмову 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити мені компенсацію додаткових відпусток за 2013, 2014, 2015 роки, загальною тривалістю 21 календарний день (по 7 календарних днів за кожен рік), відповідно до абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

- зобов`язано 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити мені компенсацію додаткових відпусток за 2013, 2014, 2015 роки, загальною тривалістю 21 календарний день (по 7 календарних днів за кожен рік), відповідно до абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання вказаного рішення суду відповідач перерахував на картковий рахунок позивача 27.07.2023 кошти в сумі 32 518,56 грн. та 4 501,47 грн. з коментарем «заробітна плата» (а.с.12-13).

Оскільки виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідач у день звільнення не провів, а тому позивач вважає, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві (у зв`язку зі звільненням) індексації грошового забезпечення (на загальну суму 38 606,36 грн) і компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2013-2015 роки (на суму 4 501,47 грн).

Так, судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 01.02.2019. Індексацію грошового забезпечення йому перераховано на картковий рахунок у розмірі 38 606,36 грн 27.07.2023 (а.с.13) та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки 27.07.2023 в сумі 4501,47 грн (а.с.12).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 27.07.2023.

Зазначені складові грошового забезпечення відповідач виплатив ОСОБА_1 на виконання судового рішення у справі №140/1643/22, після чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, помилковими є доводи відповідача про те, що виплата індексації грошового забезпечення, за рішенням суду не є правовою підставою для проведення виплат середнього заробітку в розумінні Порядку №100.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про середньоденну заробітну плату з грудня 2018 року по січень 2019 року (а.с.37) нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 грудня 2018 року по січень 2019 року, тобто за два останні повні місяці перед звільненням, становить 20911,20 грн: 10378,60 грн за грудень 2018 року та 10532,60 грн за січень 2019 року.

Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 337,28 грн (20911,20 грн/61, де 62 кількість календарних днів у грудні 2018 року та січні 2019 року).

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 02.02.2019 (згідно з витягом із наказу від 01.02.2019 №55-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.02.2019) по 27.07.2023 (день проведення остаточного розрахунку з позивачем).

Водночас, 19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

З урахуванням цієї норми, чинної як на момент проведення остаточного розрахунку, так і на день звернення до суду із цим позовом, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 02.02.2019 (наступний день після звільнення з військової служби), проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарні дні, тобто по 02.08.2019.

Середнє грошове забезпечення за відповідний час затримки розрахунку при звільненні становить 61 384,96 грн (337,28 грн х 182 календарних днів).

Застосування шестимісячного строку при виплаті середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, ураховуючи редакцію Закону №2352-IX від 01.07.2022, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, відповідно до якого на дату звернення до суду стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Суд зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а).

Як вбачається із особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати ОСОБА_1 за 2019 рік (а.с.31) після звільнення позивачу були виплачені кошти в сумі 86458,51 грн (в січні 2020 10214,80 грн, в січні 2022 10205,82 грн, в березні 2021 - 9002,94 грн, в липні 2023 32518,56 грн, та 4501,47 грн).

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні, становить 86458,51 грн (20014,92 грн + 10214,80 грн + 10205,82 грн + 32518,56 грн + 9002,94 грн + 4501,47 грн ). При цьому частка несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки в загальній сумі 37020,03 грн) становить 42,82% від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 15851,97 грн (42,82% від 37020,03 грн).

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 02.02.2019 з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача 15851,97 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Стрілецька, будинок 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності 6 прикордонного Волинського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 02.02.2019 з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15851,97 грн (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одна гривня дев`яносто сім копійок) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський