Справа № 580/76/23
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/76/23 Суддя (судді) першої інстанції: Гарань С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області (далі - відповідач, 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області стосовно несвоєчасного розрахунку при звільненні відносно ОСОБА_1 ;

- зобов`язати 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з дня звільнення по 21 грудня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного розрахунку при звільненні;

- зобов`язано 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2022 року по 21 грудня 2022 року включно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, оскільки непроведення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини відповідача, то це є підставою для притягнення останнього до відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України. Водночас суд зазначив, що, зважаючи на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільненні позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характер цієї заборгованості та дії позивача і відповідача, справедливим, співмірним та пропорційним буде покладення на відповідача обов`язку з нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08 лютого 2022 року по 21 грудня 2022 року, а не з дати звільнення позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та у задоволенні позовної заяви відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки стосуються виплати середнього заробітку, а не грошового забезпечення, та взагалі не регулюють питання оплати праці в органах ДСНС України. Наголошує, що розрахунок з позивачем проведено у день його фактичного звільнення, несвоєчасне виконання рішення суду у справі №580/1099/22 було зумовлене бездіяльністю позивача з ненадання рахунку для виплати присудженої індексації, а відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08 лютого 2022 року по 21 грудня 2022 року. При цьому зауважує, що судом необхідно було застосувати принципи пропорційності та співмірності з огляду на поведінку позивача. Окремо звертає увагу на пропуск ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду із цим позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року прийнято справу до свого провадження та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року продовжено строк розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, ОСОБА_1 проходив службу у 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області та був звільнений з неї у червні 2020 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року у справі №580/1099/22, яке набрало законної сили 09 липня 2022 року, зокрема, зобов`язано 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2019 року.

На виконання вказаного судового рішення позивачу було перераховано індексацію (а.с. 22-24) та після отримання заяви представника позивача від 08 грудня 2022 року заяви із реквізитами рахунку ОСОБА_1 (а.с. 25) виплачено відповідачем 21 грудня 2022 року суму перерахованої індексації у розмірі 42 084,15 грн (а.с. 7, 21).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а також ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі, а за період з 08 лютого 2022 року з огляду на принцип пропорційності та поведінку сторін.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Судова колегія зауважує, що ні Кодексом цивільного захисту України, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення роботодавцем (у цьому випадку 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області). Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах цивільного захисту населення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №810/1549/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 805/2948/17-а, від 08 листопада 2018 року у справі №821/1333/16, від 16 квітня 2020 року у справі № 822/3307/17, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні зі служби в органах ДСНС України, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні службовців органів цивільного захисту викладався, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №822/1091/16.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що норми, зокрема, ч. 1 ст. 117 КЗпП України у цій справі застосовуються у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року. Водночас з урахуванням положень ч. 1 ст. 58 Конституції України указані приписи в частині строкового обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовуються до спірних правовідносин, починаючи саме з 19 липня 2022 року, а відтак шестимісячний строк за згаданими правилами закінчується 19 січня 2023 року.

У свою чергу, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21, від 29 вересня 2022 року у справі №160/2006/21, від 15 вересня 2022 року у справі №640/25949/19, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 420/428/20, від 26 січня 2022 у справі №280/4816/20 року.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем лише 21 грудня 2022 року, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про те, що 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Черкаській області не виконав свого обов`язку із повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судова колегія зауважує, що під час перегляду оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції враховано позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, за змістом якої наведений у попередніх позиціях суду касаційної інстанції підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, за висновками Верховного Суду у згаданій справі, відповідний підхід не може бути застосований за чинного правового регулювання, яке обмежує період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.

Викладене, переконання судової колегії, не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів ст. 117 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Тим більше, у межах справи, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, час затримки розрахунку при звільненні не перевищив встановлений з 19 липня 2022 року шестимісячний строк, а відтак змінене правове регулювання спірних правовідносин в частині темпоральних обмежень часу, за який звільнена особа має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не впливає на можливість застосування при вирішенні цього спору сформованих раніше Верховним Судом правових позицій.

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, судова колегія зауважує, що на момент звільнення із служби спору між позивачем та відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, до суду ОСОБА_1 із позовом про перерахунок грошового забезпечення звернувся 08 лютого 2022 року, тобто більш ніж через півтора роки з моменту звільнення із служби у червні 2020 року, а необхідні реквізити для виплати надав відповідачу лише у грудні 2022 року - через п`ять місяців після набрання рішенням суду у справі №580/1099/22 законної сили 09 липня 2022 року. Крім того, сума перерахованої та виплаченої індексації (42 084,15 грн) є в рази меншою порівняно із сумою середнього заробітку не лише з червня 2020 року по 21 грудня 2022 року (333 973,29 грн), а й з визначеної судом першої інстанції дати - 08 лютого 2022 року (114 577,42 грн).

Колегія суддів звертає увагу, що Черкаський окружний адміністративний суд, правильно врахувавши при вирішенні цього спору наведені вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду, обґрунтовано вказав на необхідність врахування поведінки сторін, наявності спору щодо виплачених при звільненні сум, а також принципів пропорційності, співмірності та справедливості. Разом з тим, всупереч положень статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції змінив період, за який позивач має прав на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що приписами указаної вище норми не передбачено. Натомість, як було неодноразово підкреслено вище, сформована Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом практика застосування положень статей 116-117 КЗпП України наділяє суди повноваженнями зменшувати саме розмір належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Поряд з цим, цей механізм не передбачає безумовної та обов`язкової виплати роботодавцем звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відтак, з урахуванням наведених вище обставин, поведінки позивача та відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що сума у розмірі 22 048,02 грн, що складає два розміри грошового забезпечення позивача станом на останній день місяця ненарахування йому індексації та 52% від загальної виплаченої позивачу суми після перерахунку індексації, є належною, справедливою, розумною та пропорційною компенсацією за затримку розрахунку при звільненні.

У зв`язку з викладеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в редакції, яка відповідає чинному правовому регулюванню спірних правовідносин.

З приводу аргументів апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із цим позовом, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 зазначив, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини ч. 5 ст. 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

При цьому, оскільки остаточний розрахунок проведено з позивачем 21 грудня 2022 року, то звернення останнього до суду із цим позовом 27 грудня 2022 року свідчить про дотримання ОСОБА_1 встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак застосовуючи повноваження щодо зменшення належної до виплати суми, помилково обмежив період, за який такий заробіток має бути виплачений, а не належну до стягнення суму. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній та резолютивній частинах.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року - змінити у мотивувальній частині та викласти абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області (18030, м. Черкаси, вул. Чигиринська, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22 048 (двадцять дві тисячі сорок вісім) гривень 02 копійки.».

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку