Справа № 520/7309/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 р. Справа № 520/7309/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 (суддя Панов М.М.; м. Харків) по справі № 520/7309/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 22.08.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 . індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 22.08.2021;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна що належить до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі станом на 22.08.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) видати ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , компенсацію за неотримане речове майно за період з 2016 по 22.08.2021;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості не отриманого харчування за період з 2016 року по 22.08.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , грошову компенсацію вартості не отриманого харчування за період з 2016 року по 22.0.2021;

- визнали протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо нарахування виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2021 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2021 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової нагороди, з урахуванням фактично виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021, з урахуванням фактично виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 2016 по листопад 2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по листопад 2019 року.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна що належить до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі станом на 22.08.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) видати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за неотримане речове майно за період з 2016 по 22.08.2021.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо нарахування виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2019 року по 2021 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової допомоги на оздоровлення за період з 2019 року по 2021 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової нагороди, з урахуванням фактично виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021, з урахуванням фактично виплачених сум.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Позивач частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що загальна вислуга років позивача в Збройних Силах України становить 11 років 02 місяці 13 днів. З посиланням на висновки Верховного Суду, викладені в постанові № 822/3008/17 від 24.11.2020, позивач вказує, що право на отримання одноразової грошової допомоги визначається з загальної кількості вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги з календарних років, що становить в спірному випадку 6 повних календарних років. Крім того вказує, що положення ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не містять прямої вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Відповідач, частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, також подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 по справі № 520/7309/23 та закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі 520/20153/21, яке набрало законної сили 21.03.2023, частково задоволено позов ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 22.08.2021 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 22.08.2021 року - березень 2018 року. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2022 у справі 520/18298/21, яке набрало законної сили 12.07.2022, позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з 2016 року по 2018 рік, з урахуванням раніше виплачених сум. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2022 у справі 520/18298/21 позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди. Відповідач стверджує, що нова позовна заява стосується вже вирішеного судом спору раніше між тими ж сторонами, з тих самих підстав про той самий предмет, а тому підлягає поверненню без розгляду.

По суті заявлених позовних вимог відповідач, що стосується індексації грошового забезпечення, вказує, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу проведена у відповідності до вимог чинного законодавства.

Щодо виплати одноразової допомоги на оздоровлення відповідач, з посиланням на п. 1 Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», п. 30.1 Інструкції від 11.06.2008 № 260, п. 8 Інструкції № 550 від 24.10.2016, зазначає, що законодавець чітко розділив поняття грошового забезпечення, його складових та поняття і види додаткових грошових винагород, допомог прив`язавши їх розмір допомоги до розміру грошового забезпечення. Вказує, що відповідачу виплачена матеріальна допомога в повному обсязі відповідно до вимог розділу XXIІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом МОУ №260.

Щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій , за період з 2016 по 2021 роки, відповідач зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Вказує, що позивач отримав посвідчення учасників бойових дій тоді, коли Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання будь яких відпусток, окрім тих, що визначені в статті 10- 1Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Оскільки грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки, відповідач вважає, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку та щорічну відпустку під час дії особливого або воєнного стану.

Щодо компенсації вартості речового майна відповідач зазначає, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Відповідного бажання позивач не виявив, рапорт на ім`я командира військової частини позивачем поданий не був, внаслідок чого пункт про компенсацію в наказі про звільнення відсутній, довідка про вартість не готувалась. Таким чином в даному випадку спір між сторонами відсутній.

Щодо пільгової вислуги відповідач зазначає, що відповідно до ч. 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МОУ №260 від 07.06.2018, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за закінченням контракту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. Позивач не має 10 календарних років вислуги, а отже не набув права на виплату допомоги. Іншого періоду (в т.ч. «пільгового», «загального» будь-якого іншого) для врахування при нарахуванні та виплаті вищезгаданих виплат чинним законодавством не встановлено.

Крім того, відповідач посилається на пропущення позивачем встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду з цим позовом, який слід обраховувати з 19.07.2022 (дати набрання чинності змінами до ст. 233 КЗпП України).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення в цій частині - без змін.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача належить задовольнити частково, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №167 від 25.08.2021 командира 9 механізованої роти 3 механізованого батальйону, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 13.07.2021 №178 за підпунктом «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що 22.08.2021 справи та посаду здав, направлено на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 22.08.2021 виключено зі списків особового складу частини, виключено зі всіх видів забезпечення. Вислуга років в Збройних Силах України становить: календарна - 06 років 02 місяців 11 днів; пільгова - 05 років 00 місяців 02 дні, загальна 11 років 02 місяці 13 днів.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №44 від 13.02.2023 командира 2 мінометної батареї 3 механізованого батальйону, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 03.02.2023 №44 вважати таким, що 13.02.2023 приступив до здачі справ та посади. Цього ж числа здав та вибув до нового місця служби м. Новомосковськ Дніпропетровської області.

При звільненні з військової служби позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення.

Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення у період з 2016 року по листопад 2019 року.

Щодо вимоги про видачу довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021 та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно станом на 22.08.2021, суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Оскільки зазначену компенсацію відповідачем виплачено не було, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2021 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають положення ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ та дійшов висновку, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2019 по 2021 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Щодо вимоги про нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд першої інстанції виходив з того, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби з моменту отримання статусу та посвідчення учасника бойових дій. З цих підстав суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби у відставку позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період з 2016 рок по 2021 рік додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби, суд виходив з того, що військовослужбовцям, які звільняються зі служби за закінченням контракту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. Оскільки позивач немає 10 календарних років вислуги, суд дійшов висновку, що позивач не набув права на виплату допомоги.

Щодо вимоги про нарахування та виплату грошової компенсації вартості не отриманого харчування за період з 2016 року по 22.0.2021, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був зарахований на всі види забезпечення, в тому числі забезпечений триразовим харчуванням за рахунок держави з моменту зарахування до списків частини, згідно наказу. Рапортів на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про відмову від харчування від позивача протягом всього строку служби не надходило, відповідних наказів про зняття з харчового забезпечення відносно позивача не видавалось, а отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з положеннями ст. 129-1 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті.

Згідно із позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі № 11-257заі18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Як з`ясовано апеляційним судом, в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа № 520/20153/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 у якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 25.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 - березень 2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 25.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 25.08.2021 - березень 2018 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року № 1078.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року по справі № 520/20153/21 адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 22.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 22.08.2021 - березень 2018 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 22.08.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 22.08.2021 - березень 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вказані обставини свідчать про вирішення судом у справі № 520/20153/21 по суті питання нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 22.08.2021 із встановленням базового місяця за відповідні періоди.

Вказане судове рішення набрало законної сили 21 березня 2023 року на підставі ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 по справі № 520/20153/21.

Отже, на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом - 28.03.2023, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року по справі № 520/20153/21 набрало законної сили.

Тобто, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 22.08.2021, які заявлені позивачем у цій справі, були предметом судового розгляду у справі № 520/20153/21, в якій ухвалено відповідне судове рішення, що набрало законної сили, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року по справі № 520/18298/21, як на підставу для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом судового розгляду у справі № 520/18298/21 були вимоги ОСОБА_1 щодо перерахунку та виплати відповідачем матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, яку позивач отримував під час проходження військової служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з 2016 року по 2018 рік. Натомість, предметом розгляду у цій справі є вимоги позивача щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2016 по 2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Тобто, вимоги позивача стосуються іншого виду матеріальної допомоги, а отже положення п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України не можуть бути застосовані в цій частині позовних вимог. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2022 по справі № 520/18298/21 було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані твердження відповідача не відповідають дійсним обставинам та спростовуються долученою до матеріалів справи копією судового рішення по справі № 520/18298/21.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що вимоги стосовно нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням додаткової грошової винагороди позивачем в межах цієї справи не були заявлені позивачем, та, відповідно, не були предметом судового розгляду, а отже колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки доводам апеляційної скарги відповідача, що стосуються відсутності у позивача відповідного права.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа № 520/18296/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за наслідками розгляду якої рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення ОСОБА_1 розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Вказані обставини свідчать про вирішення судом у справі № 520/18296/21 по суті питання нарахування і виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Вказане судове рішення набрало законної сили 21 квітня 2023 року на підставі ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2023, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 по справі № 520/18296/21.

Отже, на час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 по справі № 520/18296/21 набрало законної сили.

Тобто, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, які заявлені позивачем у цій справі, були предметом судового розгляду у справі № 520/18296/21, в якій ухвалено відповідне судове рішення, що набрало законної сили, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа № 520/16424/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за наслідками розгляду якої рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.08.2021 року № 167.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 25438 грн. 21коп.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Вказані обставини свідчать про вирішення судом у справі № 520/16424/21 по суті питання щодо виплати позивачу після звільнення зі служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Вказане судове рішення сторонами у справі не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили 09 грудня 2021 року відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України.

Отже, на час звернення позивача до суду з цим позовом, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року по справі № 520/16424/21 набрало законної сили.

Тобто, позовні вимоги щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, які є аналогічними по суті вимогам щодо зобов`язання військової частини видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021, нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за період з 2016 по 22.08.2021, які заявлені позивачем у цій справі та спрямовані на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, вже були предметом судового розгляду у справі № 520/16424/21, в якій ухвалено відповідне судове рішення, що набрало законної сили, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа № 520/18302/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за наслідками розгляду якої рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_5 ) щодо не проведення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Вказані обставини свідчать про вирішення судом у справі № 520/18302/21 по суті питання нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 статті 15 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Вказане судове рішення набрало законної сили 29 грудня 2021 року на підставі ч. 1 ст. 255 КАС України. При цьому, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2023 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 520/18302/21 на підставі ч. 2 ст. 299 КАС України.

Отже, на час звернення позивача до суду з цим позовом, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 520/18302/21 набрало законної сили.

Тобто, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби, були предметом судового розгляду у справі № 520/18302/21, в якій ухвалено відповідне судове рішення, що набрало законної сили, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Вказані обставини не були з`ясовані судом першої інстанції під час розгляду справи, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині по суті заявлених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 , що стосуються визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 : нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 22.08.2021 року; видати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно за період з 2016 по 22.08.2021; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової нагороди; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби, належить скасувати та закрити провадження у справі в цій частині заявлених позовних вимог.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2019 року по 2021 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової нагороди, з урахуванням фактично виплачених сум, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої та частини третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції, врахувавши висновки Верховного Суду викладені в постанові від 16.05.2019 по справі №826/11679/17, дійшов висновку, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2019 по 2021 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції та зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, якою було закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, втратила чинність з 01.03.2018 на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Так, 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (надалі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова № 704), якою передбачено, зокрема:

- розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14. ( пункт 4 Постанови №704)

- посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.( Примітка 1 Додатку 1 до Постанови №704)

- оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень (примітка Додатку 14 до Постанови №704).

Постановою № 704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14, та надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, зокрема: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин щодо виплати позивачу допомоги на оздоровлення за 2019-2021 роки, постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, якою було установлено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, втратила чинність, виплата грошового забезпечення військовослужбовців визначалась постановою КМУ № 704.

За таких обставин, у відповідача були відсутні правові підстави для обрахунку та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу за вказаний період з урахуванням додаткової грошової винагороди згідно з постановою КМУ № 889, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021, з урахуванням фактично виплачених сум, колегія суддів зазначає таке.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі по тексту - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ), ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Згідно зі ст. 5 Закону № 3551-ХІІ, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

На виконання приписів п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Таким чином, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 від 18.03.2016, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 21).

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06.12.1991 № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За змістом норм ст. 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, положеннями ст. 1 Закону № 3543-XII врегульовано, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених норм випливає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки.

Згідно з п. 181 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.

Відповідно до абз.1 п. 242 Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абз. 3 п. 242 Положення № 1153/2008).

Відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі по тексту - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, у тому числі незалежно від подання таким військовослужбовцем відповідного рапорту.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в рішенні від 16.05.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року, та висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12.04.2021 року у справі № 1.380.2019.006595.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2016-2021 роках дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, що передбачені п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених вказаною нормою права за період з 2016-2021 роки, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, із посиланням на ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями ч. ч. 3, 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

При цьому, дійсно положення ст. 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У цьому контексті колегія суддів зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Водночас в аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Спірні відносини стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених вказаною нормою права за період з 2016-2021 роки.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Колегія суддів вказує, що станом на час виникнення спірних правовідносин, частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Таким чином, за вказаних підстав, спір стосовно невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених вказаною нормою права за період з 2016-2021 роки, у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості не отриманого харчування за період з 2016 року по 22.0.2021, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 29 березня 2002 р. №426, за цією нормою за рахунок держави харчуванням забезпечуються а) військовослужбовці строкової військової служби, за винятком тих, що забезпечуються харчуванням за іншими нормами;

військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу військової служби, які проходять військову службу за контрактом в Збройних Силах, у Держспецтрансслужбі, Національній гвардії, Державній прикордонній службі, крім вихідних, святкових днів та часу перебування у відпустці, тільки обідом з розрахунку 45 відсотків добового набору продуктів за цією нормою, за винятком тих, що забезпечуються харчуванням за іншими підпунктами цього пункту або за іншими нормами. Зазначеним військовослужбовцям на їх бажання за рішенням командира військової частини дозволяється виплачувати грошову компенсацію у розмірі вартості набору продуктів, який видається на приготування обіду.

Позивач був зарахований на всі види забезпечення, в тому числі забезпечений харчуванням за рахунок держави з моменту зарахування до списків частини, згідно наказу.

Як встановлено судом, рапортів на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про відмову від харчування від позивача протягом всього строку служби не надходило, відповідних наказів про зняття з харчового забезпечення відносно позивача не видавалось.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не набув права на компенсацію харчування, а отже позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного та зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи щодо більшої частини позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю, з ухваленням нового судового рішення щодо частини позовних вимог, провадження в яких не підлягає закриттю, про їх часткове задоволення відповідно до висновків суду викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 по справі № 520/7309/23 - скасувати.

Провадження у справі № 520/7309/23 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про: визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 22.08.2021; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 22.08.2021; визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна що належить до видачі та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі станом на 22.08.2021; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 22.08.2021; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно за період з 2016 по 22.08.2021; визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за період з 2016 року по 2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової нагороди, з урахуванням фактично виплачених сум; визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби - закрити.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а саме 22.08.2021, з урахуванням фактично виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова