Справа № 440/12170/23
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2023-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/12170/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/12170/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18.08.2023 адвокат Світлик Яніна Вікторівна, здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_1 , через систему "Електронний суд" направила до Полтавського окружного адміністративного суду позов, що заявлений до Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області (надалі - відповідач, Виконавчий комітет), в якому просить суд визнати протиправною і такою, що містить ознаки дискримінації, бездіяльність відповідача, яка полягає у залишенні без розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також зобов`язати Виконавчий комітет розглянути цю заяву та виплатити позивачу матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати - 14 754,06 грн.

Мотивуючи свої вимоги, заявниця вказує на протиправну, як на її думку, поведінку відповідача, який залишив без розгляду заяву позивача щодо надання їй, як працівнику органу місцевого самоврядування, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка передбачена підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у відзиві заперечує проти позову з тих підстав, що питання виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не носить імперативного характеру. Відповідно така виплата є не обов`язком, а правом керівника відповідного органу і виплачується лише у разі прийняття відповідно рішення керівником такого органу в розмірі, що не повинен перевищувати середньомісячну зарплату (а.с. 16-18).

Розгляд справи судом здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 працювала у Виконавчому комітеті на посаді начальника відділу обліку та звітності, звідки її було звільнено розпорядженням в.о. міського голови від 07.04.2023 №164-к за власним бажанням (а.с. 7).

Цим же розпорядженням зобов`язано відділ обліку та звітності провести ОСОБА_1 наступні виплати: повний фінансовий розрахунок по 07.04.2023; компенсацію за невикористані 46 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 4 календарні дні за період роботи з 18.03.2020 по 17.03.2021, 14 календарних днів за період роботи з 18.03.2021 по 17.03.2022, 25 календарних днів за період роботи з 18.03.2022 по 17.03.2023 та 3 календарних дні за період роботи з 18.03.2023 по 07.04.2023.

У день звільнення ОСОБА_1 отримала розрахунковий лист №05-23/11 від 07.04.2023 за підписом головного спеціаліста відділу обліку та звітності ОСОБА_2 (а.с. 7), згідно з яким ОСОБА_1 нараховано такі види виплат: посадовий оклад, компенсація за відпустки, надбавка за вислугу років, надбавка за ранг.

Перед звільненням, ще 20.03.2023, ОСОБА_1 подала до Виконавчого комітету заяву про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07 (а.с. 9).

Проте матеріальна допомога не була виплачена, про що свідчить зміст розрахункового листа №05-23/11 від 07.04.2023.

Позивач у позові зазначає, що інші працівники Виконавчого комітету, які подавали заяви аналогічного змісту у 2023 році, таку допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати отримали. Так, відповідно до листів Виконавчого комітету від 25.07.2023 №122-14/2386 (а.с. 9) та від 07.08.2023 №122-14/2507 (а.с. 8), станом на 21.07.2023 матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачені 29 працівникам. Рішення про відмову у виплаті не приймалися. Рішення про виплату чи відмову у виплаті не прийняте по двом заявам.

Вказані листи надала позивачу її колишня колега ОСОБА_3 .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка призводить до порушення права позивача як працівника органу місцевого самоврядування на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати, позивач через свого представника звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи цей публічно-правовий спір по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 цього ж Закону, посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Питання оплати праці, преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам органів місцевого самоврядування регулюються постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 (надалі - Постанова №268).

Відповідно до пп. 3 п. 2 вказаної Постанови, керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Відповідно до пункту 8 цієї ж Постанови, видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Мінсоцполітики у листі від 16.10.2009 №620/13/84-09, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань для посадових осіб місцевого самоврядування не носить обов`язкового характеру і виплачується тільки в разі прийняття відповідного рішення керівником цього органу в розмірі, що не повинен перевищувати середньомісячну зарплату. Керівник приймає таке рішення виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань посадовій особі місцевого самоврядування може надаватися один раз на рік за рішенням керівника органу місцевого самоврядування в межах норми оплати праці.

Як встановлено судом, незважаючи на факт звернення ОСОБА_1 20.03.2023 із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка була зареєстрована відповідачем того ж дня, керівник Виконавчого комітету до теперішнього часу будь-якого рішення за вказаною заявою не прийняв.

При цьому у відзиві на позов, обстоюючи правомірність своїх дій/бездіяльності, представник відповідача вказує на те, що виплата працівникам такої допомоги не носить імперативного характеру, відповідно така виплата є не обов`язком, а правом керівника, і виплачується лише в разі прийняття відповідного рішення керівником цього органу.

Проте, як свідчить аналіз норми пп. 3 п. 2 Постанови №268, надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом керівника відповідного органу, яке може бути реалізоване в межах затвердженого фонду оплати праці.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, сформульованими у постанові від 29.09.2022 у справі №420/7083/21 та в постанові від 11.11.2020 у справі №500/1022/19, на які у відзиві посилається і сам відповідач.

Разом з тим відповідач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження факту відсутності фінансової можливості виплати спірної матеріальної допомоги, що свідчить про обґрунтованість тверджень позивача з приводу бездіяльності відповідача, яка носить ознаки протиправної, оскільки порушує право працівника на отримання, за наявності певних передумов, виплат, передбачених пп. 3 п. 2 Постанови №268.

За таких обставин позов у цій частині вимог слід задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності Виконавчого комітету з приводу не розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07, та зобов`язати Виконавчий комітет розглянути цю заяву.

При цьому не може бути задоволений позов у частині вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 спірну допомогу, оскільки питання про виплату по суті не вирішувалося. За таких обставин це питання відноситься до виключної компетенції відповідача, з огляду на що судова оцінка правомірності виплати або невиплати допомоги може здійснюватися лише після вчинення відповідачем конкретних дій з цього приводу.

З приводу вимог позивача визнати протиправною і такою, що містить ознаки дискримінації, бездіяльність відповідача, яка полягає у залишенні без розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань суд зазначає таке.

Гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина в Україні визначає Закон України від 06.09.2012 №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (надалі - Закон №5207-VI).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №5207-VI, дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №5207-VI, особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Тож особливістю таких справ є те, що тягар доведення обставин дискримінації покладається на особу, яка звертається з відповідними звинуваченнями.

Доводячи факт прояву дискримінації, позивач стверджує, що відповідач, не виплативши їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, допустив щодо неї дискримінацію в питанні оплати праці, оскільки, як видно з листів Виконавчого комітету від 25.07.2023 №122-14/2386 (а.с. 9), та від 07.08.2023 №122-14/2507, станом на 21.07.2023 така допомога виплачена 29 працівникам.

Разом з тим, суд не приймає такі листи як недопустимі докази, оскільки вони надавалися не позивачу, а на запит іншої особи - ОСОБА_3 , яка не є учасником цієї справи.

Дослідження ж підстав виплати допомоги іншим особам, які не є учасниками справи, не охоплюється предметом спору, а тому судом не здійснюється.

Тож позивач не довів перед судом факту прояву дискримінації з боку відповідача, не надав будь-яких доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Відтак, позов у частині вимог щодо визнання протиправною і такою, що містить ознаки дискримінації бездіяльності відповідача щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.03.2023 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань слід залишити без задоволення, а позов у цілому - задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Факт сплати позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн підтверджується квитанцією АТ КБ "Приватбанк" №0.0..1 від 17.08.2023.

Враховуючи факт часткового задоволення позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 1/3 судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, тобто 357,87 грн.

Крім цього представник позивача, адвокат Світлик Я.В., заявила до відшкодування судові витрати, понесені на оплату професійної правничої допомогу, що оцінені нею у 4000,00 грн.

Згідно зі ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, на підтвердження розміру витрат, понесених на оплату правничої допомоги з боку адвоката Світлик Я.В. представником надані копії акту наданих послуг (виконаних робіт) від 17.08.2023 (а.с. 10) та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1162016 від 17.08.2023 (а.с. 4).

Але враховуючи факт відсутності доказів фактичної оплати ОСОБА_1 послуг адвоката, підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги, відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області з приводу не розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07.

Зобов`язати Виконавчий комітет Карлівської міської ради Полтавської області здійснити розгляд по суті заяви ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових витань, яка зареєстрована 20.03.2023 за №К-129/122-07.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 частину витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 357 (триста п`ятдесят сім) грн 87 коп.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Виконавчий комітет Карлівської міської ради Полтавської області (; вул. Полтавський шлях, буд. 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун