Справа № 420/11416/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/11416/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.,

суддів Крусяна А.В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 року у справі №420/11416/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

17 травня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, скаржник) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 30.04.2023 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 30.04.2023 року включно в сумі 252 262 гривні 70 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у день звільнення позивача з військової служби не виплатив йому індексацію грошового забезпечення, яка на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 року у справі №420/4453/22 виплачена ОСОБА_1 лише 01.05.2023 року, а тому на думку останнього, Військова частина НОМЕР_1 має виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 07 серпня 2023 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 01.05.2023 року, але не більше як за шість місяців.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 01.05.2023 року, але не більше як за шість місяців, у сумі 9836,83 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 01.05.2023 року.

Водночас, вирішуючи питання щодо визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, що підлягає виплаті на користь позивача, з посиланням на приписи статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діє з 19.07.2022 року), суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку та відповідно зменшив розмір такої суми.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 року в частині визначення суми обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення з 9836,83 грн. на 248535,14 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що починаючи з 19.07.2022 року приписи статті 117 КЗпП України почали діяти в новій редакції. Так, згідно із статтею 117 КЗпП України в редакції від 19.07.2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Водночас, з посиланням на положення статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, скаржник уважає, що у спірних правовідносинах судом першої інстанції помилково застосовано норми КЗпП України у редакції, яка почала діяти з 19.07.2022 року, тобто чинну на момент постановлення оскаржуваного судового рішення, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи зміст статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла на момент звільнення позивача з військової служби, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, скаржник уважає, що період з 15.10.2019 року по 01.05.2023 року є часом прострочення повного розрахунку при звільненні.

При цьому, не нарахування та невиплата відповідачем індексації грошового забезпечення у день звільнення не відповідає вимогам трудового законодавства, в зв`язку з чим у відповідності до вимог КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України за №100 є підставою для стягнення з відповідача грошових коштів саме за весь час затримки виплати належних працівникові сум, який становить 1293 днів.

Відтак, на переконання скаржника, вирішуючи питання щодо визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції неправильно та безпідставно зменшив розмір відшкодування одночасно із урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, в редакції, яка діє з 19.07.2022 року.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яке у відповідності до вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У свою чергу, не погоджуючись частково з рішенням суду першої інстанції, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частинні задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своєї позиції, скаржником зазначено, що в спірних правовідносинах при звільненні та розрахунку з позивачем між ними не виникло спору щодо нарахованих (виплачених) сум, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування статті 117 Кодексу законів про працю України. При цьому, наводить правову позицію Верховного Суду щодо безпідставності позовних вимог у подібних спорах.

Окрім іншого, як стверджує скаржник, у даному випадку позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , яке у відповідності до вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В силу приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судом першої інстанції та з`ясовано колегією суддів, що відповідно до Витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 за №252 від 15.10.2019 року, ОСОБА_1 звільнений з військової служби наказом № 36-РС від 11 жовтня 2019 року, та з 14 жовтня 2019 року виключений зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.

Після звільнення з військової служби, 16 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив, зокрема, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.(а.с.9 зворотній бік - 10)

29 квітня 2021 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист, у якому Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено про те, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення не було.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року по справі №420/8700/21, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно.

На виконання вказаного судового рішення, 23.12.2021 року ОСОБА_1 нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 4798,50 грн.(а.с.14)

Не погоджуючись із розміром виплаченої індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 року у справі №420/4453/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування грудня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 рік включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання рішення суду від 11.07.2022 року, 01 травня 2023 ОСОБА_1 нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 81056,30 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку. (а.с.16)

Уважаючи, що сума індексації грошового забезпечення не була виплачена позивачеві своєчасно під час звільнення зі служби, вказуючи про наявність підстав для виплатити середнього заробітку за час затримки повного розрахунку на підставі приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Предметом даного адміністративного позову є наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Положеннями частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно із умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини 1 та 2 другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина 1 статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини 2 статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, але не більш як за шість місяців, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З урахуванням викладеного, положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.06.2021 року у справі №280/1198/20, від 22.04.2021 року у справі №620/828/20.

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування частини 2 статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч.2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Необхідно зазначити про те, що у справі, яка розглядається, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, стосується питання застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.

Судова колегія звертає увагу, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування (середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні) відповідно до частини другої.

Так, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 Верховний Суд зазначив про таке:

«Аналіз положень КЗпП України свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

У справі № 825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

З обставин, установлених апеляційним судом у цій справі, слідує, що позивач був звільнений з військової служби у жовтні 2019 року, і безпосередньо після звільнення у нього не виникло зауважень щодо нарахованих/ненарахованих і виплачених йому сум.

За захистом свого порушеного права внаслідок не нарахування індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби ОСОБА_1 звернувся до суду в травні 2021 року і цей спір вирішений судом першої інстанції 28 вересня 2021 року. Апеляційний суд переглянув вказане рішення 14 грудня 2021 року.

У подальшому, не погоджуючись із розміром виплаченої індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду, за наслідками чого рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 року у справі №420/4453/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 рік включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум.

Як слідує з матеріалів справи, на виконання рішення суду від 11.07.2022 року у справі №420/4453/22, 01 травня 2023 ОСОБА_1 нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 81056,30 грн. (а.с.16)

Посилаючись на указане судове рішення, позивач у травні 2023 року звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача відшкодування, а саме середнього заробітку за увесь час затримки повного розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 15.10.2019 року по 30.04.2023 року.

За таких обставин, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені ОСОБА_1 при звільненні суми не були спірними на момент звільнення. Крім цього, протягом півтора року позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, яку останній мав отримувати під час проходження військової служби.

Відтак, у цій справі спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж півтора роки, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Саме такий підхід для вирішення питання щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16, який у подальшому підтриманий судом касаційної інстанції у постанові від 28.11.2022 року по справі №380/693/20, та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права та висновків щодо застосування норм права, викладених в наведених постановах Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 117 КЗпП України і стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Наведене у сукупності повністю спростовує доводи позивача про наявність у спірних правовідносинах підстав для застосовування ч.2 ст.117 КЗпП України та висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписами статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосував норми матеріального права, яке у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 року у справі №420/11416/23 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 року у справі №420/11416/23 скасувати.

Прийняти у справі №420/11416/23 нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді А.В. Крусян Т.М. Танасогло