Справа № 300/6581/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Боршовський Т.І.

01 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/6581/21 пров. № СК-А/857/15889/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук Ю.Р.

представника відповідача: Смирнова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 300/6581/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луганської обласної прокуратури у якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність, що полягає у невиплаті заробітної плати (за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з листопада 2018 року - квітень 2020 року та вихідної допомоги при звільненні);

-зобов`язати здійснити нарахування та виплатити заробітну плату (за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з листопада 2018 року - квітень 2020 року та вихідної допомоги при звільненні);

- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати (за чергування у вихідні та святкові дні у період роботи з листопада 2018 року - квітень 2020 року та вихідної допомоги при звільненні) по день остаточного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2021р. повернуто позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у невиплаті вихідної допомоги при звільненні та зобов`язанні нарахувати та виплатити допомогу та стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.09.2022р. в позові відмовлено.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року повернуто скаржнику у зв`язку з не усуненням її недоліків.

Ухвалою від 29.11.2022 р. Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року з підстав несплати судового збору та неповажності причин пропуску строку апеляційного оскарження, наведених скаржником у заяві про поновлення цього строку.

Водночас апеляційний суд надав ОСОБА_1 строк для усунення недоліків скарги: десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2022р відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою апелянт оскаржив таку в касаційному порядку.

14.09.2023р. Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, а ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року у справі №300/6581/21 скасував та справу направив до цього ж суду для продовження розгляду.

Представник відповідача, Смирнов О.О. просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою виконання вимог ухвали, яка залишена судом без руху у зв`язку із пропуском строків звернення до суду ОСОБА_1 вказав на дотримання місячного строку звернення до суду з дня коли він дізнався про порушення його права на отримання відповідних виплат 30.09.2021р.. Тобто, дня отримання листа в№ 27-121 вих-21 від 23.09.2021р.

Одночасно, позивач вказав на те, що вихідна допомога при звільненні та компенсація за чергування у вихідні та святкові дні згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 підпадає під розуміння заробітної плати за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, та стягнення таких коштів не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби. Тому, під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення ст.123 КАС України як спеціальна норма по відношенню до ст.233 КЗпП України.

ч.1, ч.3 ст.122 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, з аналізу зазначених положень процесуального закону, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

ч.5 ст. 122 КАС України чітко визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, в цій категорії справ: про нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні та стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати такої вихідної допомоги, яка стосується звільнення громадян з публічної служби, процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Тобто, узагальнюючи вищевикладене, що ч.5 ст.12 КАС України є імперативною, і не допускає розширеного трактування.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ст.2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення позивача з публічної служби, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Така структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.

п.1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 Інструкції).

В ст.44 КЗпП України видно, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.1, п.2, п.6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і ст.39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже, вихідна допомога при звільненні за своєю правовою природою є окремою гарантією трудових прав, передбаченою ст.44 КЗпП України, яка виплачується працівникові при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.1, п.2, п.6 ст.40 цього Кодексу, у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Тобто, одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати (не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури).

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вихідна допомога при звільненні має разовий характер.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №711/4010/13-ц: 53. Тобто, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16 (п.34); від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (п.60).

Із змісту апеляційної скарги видно, що апелянт як на підставу визнання поважності причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом зазначає, що водночас ОСОБА_1 подав цей позов до суду в частині нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині вказаної вихідної допомоги лише 26.10.2021р., тобто більш як через один рік та п`ять місяців після звільнення з роботи та проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

Як підставу на подання позову в такий строк ОСОБА_1 вказав на те, що в травні 2020р. на його рахунок продовжували надходити кошти від колишнього роботодавця. Позивач вказує, що за таких обставини йому не було відомо коли та у якому розмірі надійдуть кошти, які відповідач заборгував, їх цільове призначення. Також вказав несталість судової практики Верховного Суду щодо строків звернення до суду в подібних правовідносинах. Вказані обставини, на думку останнього, поставило його в стан тривалої правової невизначеності. Лише з дня отримання листа № 27-121 вих-21 від 23.09.2021р. (30.09.2021р. він дізнався про порушене роботодавцем право на отримання такої допомоги.

Стосовно вказаних доводів апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає про таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020р. у справі № 9901/32/20 вказала:"...правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду".

В постанові від 31.03.2021р. у справі № 240/12017/19, Верховний Суд вказав, що: "32. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

33. Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів".

...35. Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 N 340/1019/19)".

ч.1 ста.116 КЗпП України чітко визначено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від роботодавця, проводиться в день звільнення. Отже, позивач як правник, розуміючи зміст вказаної норми, отримавши від відповідача належні йому суми при звільненні, мав можливість в місячний строк з дня звільнення дізнатися про порушення його прав щодо виплаті всіх сум, зокрема й вихідної допомоги, однак цього не вчинив.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що позивач будучи працівником прокуратури, знаючи про мінімальний розмір вихідної допомоги при звільненні згідно з ст. 44 КЗпП України не менше середнього місячного заробітку, отримавши при звільненні розрахункові суми, проявивши розумну обачність, мав би усвідомити, що відповідач не провів з ним повного розрахунку, оскільки не виплатив вихідну допомогу при звільненні.

Проте, ОСОБА_1 будучи обізнаним про свої права як особа яка працювала в органах прокуратури, не вчинив жодних активних дій з метою щоб дізнатися про складові сум, виплачених йому при звільненні, виплату вихідної допомоги при звільненні.

Одночасно, апелянт не надав суду першої інстанції, жодного належного та допустимого доказу того, що з дати прийняття наказу про звільнення (29.04.2020р), отримання трудової книжки та нарахованих виплат при звільненні 30.04.2020р., апелянт до 15.09.2021р. (дати направлення звернення до відповідача на яке отримано 30.09.2021р. відповідь листом від 23.09.2021р.) об`єктивно не міг дізнатися про нарахування та виплату допомоги при звільненні.

Стосовно доводів апелянта про те, що в травні 2020р. продовжували надходити кошти від Луганської обласної прокуратури, що поставило його в стан правової невизначеності щодо проведення повного розрахунку при звільненні суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не обґрунтував, які саме поважні причини (як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020р. «об`єктивно нездолані») перешкоджали йому дізнатися в квітні травні 2020 року, починаючи з дати звільнення (30.04.2020р.) про належні йому при проведенні остаточного розрахунку кошти, зокрема й про нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні.

Знаючи про факт звільнення з роботи, ОСОБА_1 повинен був усвідомлювати про те, що в день звільнення з ним має бути проведений остаточний розрахунок. Позивач при ознайомленні з наказом на звільнення, отриманні трудової книжки та відповідних виплат при звільненні, мав можливість отримати детальну інформацію про всі складові та суми, які йому належали до виплати відповідачем. При цьому, міг вчинити такі дії й після отримання в травні 2020 року вказаних 1330,31 грн.. Також суду останній не подав доказів того, що відповідач створив перешкоди в реалізації такого права на інформацію, та як наслідок, відповідного права на отримання всіх виплат при звільненні (зокрема й вихідної допомоги).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з огляду на те, що позивач за фахом є правником (працівником прокуратури), а отже, до нього мають бути застосовані більш прискіпливі вимоги до того, чи не було в спірному випадку зловживання правом на звернення до суду поза межами строку на таке звернення.

Стосовно доводів апелянта про те, що він перебував в стані правової невизначеності в зв`язку з поведінкою відповідача щодо виплати сум при звільненні та несталою практикою Верховного Суду щодо виплати вихідної допомоги при звільненні працівникам прокуратури та строків звернення до суду з подібними позовами, що позбавило його можливості вчасно реалізувати свої процесуальні права, суд апеляційної інстанції повторно звертає увагу на наступне.

Так, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні судові рішення у справі № 300/1118/20(https://reyestr.court.gov.ua/Review/89569265,https://reyestr.court.gov.ua/Review/94899119, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96497855) зі змісту яких видно про те, що позивач вчиняв активні дії з метою відновлення свого порушеного права на проходження публічної служби.

Зокрема ОСОБА_1 28.05.2020р. звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора України, Прокуратури Луганської області, про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 29.04.2020р. № 109к про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.04.2020р. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021р. у справі № 300/1118/20 скасовано наказ Генерального прокурора від 29.04.2020р. № 109к та поновлено ОСОБА_1 на посаді з 01.05.2020р. Тобто, позивач вчиняв активні процесуальні дії з метою відновлення порушеного права на працю, зокрема, подавши в місячний строк з дня звільнення позов до суду про поновлення його на роботі.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що маючи юридичну освіту та значний правничий досвід, вчинивши в розумні строки активні дії щодо отримання інформації від відповідача, враховуючи наявність, зокрема, й позитивної для себе практики Верховного Суду, позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права та вчасно звернутися до суду з цим позовом. Зрештою, суд звертає увагу на те, що неоднозначність судової практики в частині вирішення спорів про звільнення працівників прокуратури за наслідками проведеної в 2019-2020 роках атестації, не позбавила ОСОБА_1 можливості вчасно звернутися до суду з позовом про скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі (справа № 300/1118/20 ), тобто, з дотриманням імперативної норми, а саме ч.5 ст.122 КАС України.

Також колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що лист Луганської обласної прокуратури від 23.09.2021р. № 27-121 вих - 21, наданий на звернення позивача від 15.09.2021р., не змінює момент, з якого останній повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли останній почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через один рік та п`ять місяців після звільненні з посади та більш як через один рік та чотири місяці після отримання від відповідача останньої виплати коштів.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_1 з позовом до суду із врахуванням висновків ЄСПЛ та положень ч.5 ст 122 КАС України не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 9901/118/19.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку наявність підстав для повернення позовної заяви в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Луганської обласної прокуратури, що полягає у невиплаті вихідної допомоги при звільненні, зобов`язанні нарахувати та виплати таку допомогу та стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку, оскільки позивач через пасивну поведінку щодо захисту своїх порушених прав допустив порушення строку звернення до суду чітко визначеного ч.5 ст. 122 КАС України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 300/6581/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 10.11.2023р.