Справа № 120/9818/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 листопада 2023 р. Справа № 120/9818/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді МаслоідОлени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (вул. Пирогова, 135А, м. Вінниця, 21100)

до: Приватного підприємства "Украгроміт" (вул. Українського козацтва, 14, м. Бершадь, Вінницька обл., 24400)

про: стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - позивач) з адміністративним позовом до Приватного підприємства "Украгроміт" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача адміністративно-господарської санкції в сумі 60 382, 76 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 3 188, 46 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем у 2022 році не забезпечено встановленого нормативу одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю у зв`язку з чим він мав сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 60 382 грн. 76 коп. Водночас відповідачем зазначена сума у встановлені строки не сплачена, що зумовило нарахування пені в розмірі 3 188 грн. 46 коп. З метою стягнення з відповідача вказаних сум, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02.08.2023 року за вх.№44586/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що наказом №3 від 14.05.2021 року ним на роботу прийнято ОСОБА_1 , якій була встановлена інвалідність до 01.04.2022 року. Відповідач наголошує, що у 2022 році він щоквартально подавав Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утримуваного з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, та додаток 1 до нього - Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), застрахованим особам. Відповідно до додатків 1 до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утримуваного з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1 кв. 2022 року та 1 місяць 2 кв. 2022 року відповідачем було вказано як застраховану особу з інвалідністю ОСОБА_2 . В Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утримуваного з них податку за 2 і 3 місяці 2 кварталу 2022 року, щодо 3 і 4 кварталів 2022 року відповідач зазначав, що в нього не працевлаштовано працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. Отже, відповідно до визначеного порядку взаємодії та обміну інформації між Державною податковою службою, Пенсійним фондом та позивачем, останньому було відомо, що у відповідача починаючи з 2 місяця 2 кварталу 2022 року не було працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. Відтак, на переконання відповідача, позивач на виконання вимог до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» повинен був визначити осіб з інвалідністю, які можуть бути працевлаштовані, та надіслати інформацію про таких осіб до Державного центру зайнятості. Водночас вказаних зобов`язань позивач не виконав. Відтак заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

07.08.2023 року за вх.№45851/23 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано заявлені позовні вимоги.

08.08.2023 року за вх.№51110/23 до суду від відповідача надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачем проведено аналіз діяльності відповідача відповідно до вимог Закону України "Про зайнятість населення" та Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII.

Згідно з інформацією, зазначеною в розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача за 2022 рік складає 20 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю становить 1 особа, в той же час, на підприємстві протягом 2022 року середньооблікова кількість осіб з інвалідністю становила 0 осіб.

Згідно наказу №3 від 14.05.2023 року відповідачем з 17.05.2021 року прийнято на роботу ОСОБА_1 , якій встановлено третю групу інвалідності. Водночас інвалідність вказаній особі була встановлена до 01.04.2022 року, про що свідчить виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №096946.

Відповідно до листа Вінницького обласного центру зайнятості від 07.06.2023 року відповідачем протягом 2022 року не подавались звіти за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» для осіб з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку.

Позивач вважає, що відповідач не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в кількості одного робочого місця, і, як наслідок, повинен сплатити санкції в сумі 60 382, 76 грн.

Водночас, за порушення термінів сплати вищезазначених санкцій відповідач зобов`язаний сплатити пеню у сумі 3 188, 46 грн., яка розрахована починаючи з наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій по день звернення до суду з цим позовом.

З метою стягнення з відповідача сум адміністративно-господарських санкцій та пені позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Правові засади соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" №875-ХІІ від 21.03.1991 року (далі Закон №875-ХІІ).

Відповідно до ст. 17 Закону №875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Норми ст. 18 Закону №875-ХІІ встановлюють обов`язок для підприємства, установи, організації, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 18-1 вказаного Закону особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітним і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Ч. 1, 2, 4, 10 ст. 19 Закону №875-ХІІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Ст. 20 №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Системний аналіз наведених норм доводить, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Вказаний норматив коливається залежно від кількості працюючих осіб. Чинне законодавство покладає на роботодавців обов`язок щодо виділення та створення робочих місць саме для працевлаштування осіб з інвалідністю, а обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого нормативу, покладається як на роботодавця, так і на державну службу зайнятості.

Судом встановлено, що відповідач перебуває на обліку у позивача як підприємство, яке у своїй діяльності використовує найману працю.

Середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача складає 20 осіб.

Таким чином, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю складає 1 робоче місце.

Тобто, відповідно до нормативів, відповідач повинен був забезпечити одне робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю. Натомість у розрахунку позивача в графі "середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, осіб" зазначено "0".

З матеріалів справи вбачається, що з 17.05.2021 року й дотепер у відповідача працює ОСОБА_1 , якій до 01.04.2022 року було встановлено третю групу інвалідності, про що свідчить виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №096946.

Позивач посилається на невиконання відповідачем нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, зазначає, що відповідач не вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, адже ним не подавалися до центру зайнятості звіти за формою№3-ПН про попит на робочу силу для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Суд зауважує, що передбачена ч. 1 ст. 20 Закону №875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку сплатити адміністративно-господарські санкції на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 18 Закону, а саме, не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 17, ч. 2, 3, 5 ст. 19 Закону, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Ч. 2 вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч. 1 ст. 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Водночас суд звертає увагу, що суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Як вже зазначалось положеннями ст. 18 та ст. 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Натомість пошук підходящої роботи для осіб з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості, а відтак, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми № 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 року у справі № 804/8007/16, від 13.07.2020 року у справі № 804/4097/18.

Приписами п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» №5067-VI від 05.07.2012 року визначено, що роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Суд звертає увагу, що обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення", який втратив чинність 01.01.2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується.

Отже, з 01.01.2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.

Так, на виконання п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону №5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року № 316 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Відповідно до п. 5 Порядку №316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

Наказом Міністерства економіки від 12.04.2022 року № 827-22 "Про затвердження форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок її подання (набрав чинності 07.07.2022 року) (далі - Порядок) визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 "Про затвердження форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання".

Таким Порядком встановлена єдина форма призначена для інформування центру зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, та порядок її подання.

Згідно п.п. 1.4, 1.5 Порядку форма №3-ПН подається юридичними особами, фізичними особами - підприємцями, які в межах трудових відносин використовують працю фізичних осіб, за наявності попиту на робочу силу (вакансії).

Форма № 3-ПН заповнюється та подається роботодавцем до філії міжрегіонального/регіонального центру зайнятості (або до міського, районного, міськрайонного центру зайнятості - до дати припинення їхньої діяльності) незалежно від місцезнаходження роботодавця з дня виникнення в нього потреби в підборі працівників та/або з дати відкриття вакансії, але не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення нового робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Однак з процитованих вище положень вбачається, що час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існував обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН, а саме не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 11.08.2021 року у справі № 825/1790/18.

Повертаючись до обставин даної справи суд зауважує, що відповідач зазначає, що наказом №3 від 14.05.2021 року ним на роботу прийнято ОСОБА_1 , якій була встановлена інвалідність до 01.04.2022 року. Відповідач підтверджує, що в 3 і 4 кварталі 2022 року в нього не працевлаштовано працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність.

На думку відповідача, ним виконано норматив, передбачений Законом №875-ХІІ.

В контексті наведеного суд вказує, що питання, пов`язані з обліком штатних працівників, регулюються наказом Державного комітету статистики від 28.09.2005 року № 286 "Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників" (далі - Інструкція №286), дія якого поширюється на всі юридичні особи, їх філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю.

Так, п. 3.2.5. Інструкції №286 передбачено, що середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Таким чином, оскільки протягом 2022 року особа з інвалідністю працювала у відповідача 3 місяці (до 01.04.2022 року), відповідно середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, складає 0 (1х3/12=0,25, з урахуванням математичного округлення 0).

Отже, відповідно до чинного законодавства, норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2022 року відповідачем не виконано.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.09.2020 року у справі № 1.380.2019.003534.

Доказів створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю згідно з встановленого ст. 19 Закону нормативу після 01.04.2022 року відповідач не надав та судом таких не здобуто.

Крім того, на переконання відповідача, згідно визначеного порядку взаємодії та обміну інформації між Державною податковою службою, Пенсійним фондом та позивачем, останньому було відомо, що у відповідача починаючи з 2 місяця 2 кварталу 2022 року не було працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. Відтак, позивач на виконання вимог до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», повинен був визначити осіб з інвалідністю, які можуть бути працевлаштовані, та надіслати інформацію про таких осіб до Державного центру зайнятості.

Тобто, з урахуванням викладеного, відповідачем звітність за формою № 3-ПН не подавалась.

Викладене свідчить про невиконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, встановлених ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», та неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Так, позивачем створено розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2022 рік, обчислених відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ.

Згідно квитанції від 17.04.2023 року до електронного кабінету відповідача як роботодавця на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України надіслано розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідач адміністративно-господарські санкції у сумі 60 382, 76 грн. не сплатив, доказів протилежного суду сторонами по справі не надано. У зв`язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій у встановлений термін відповідно до ст.20 Закону №875-ХІІ позивачем нарахована пеня в сумі 3 188, 46 грн.

Оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про вжиття усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у незабезпеченні середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу у 2022 році, в тому числі подання звітності форми №3-ПН до органів зайнятості, адміністративно-господарські санкції своєчасно ним не сплачено, що зумовило нарахування пені, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій у сумі 60 382, 76 грн. та пені у сумі 3 188, 46 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Приписами ч. 2 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки позивачем сплачено лише судовий збір в розмірі 2 684 грн. та не зазначено про інші витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, то підстави для вирішення питання щодо стягнення судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного підприємства "Украгроміт" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства "Украгроміт" на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції у сумі 60 382, 76 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 3 188, 46 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (вул. Пирогова, 135А, м. Вінниця, 21100, )

Відповідач: Приватне підприємство "УКРАГРОМІТ" (вул. Українського козацтва, 14, м. Бершадь, Вінницька обл., 24400, )

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 13.11.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна