Справа № 240/23748/23
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року м. Житомир справа № 240/23748/23

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Служби безпеки України в Житомирській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну №8531 від 01.03.2023;

- визнати протиправним та скасувати висновок Управління Служби безпеки України в Житомирській області №57/1895 від 16.02.2023;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач громадянин російської федерації, звернувся до відділу УДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до. п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію". Однак, УДМС було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" через негативний висновок УСБУ. Позивач не погоджується із прийнятим рішенням та висновком, вважає їх помилковими та такими, які прийнято без всебічної оцінки, на підставі недостовірних доказів, що стало наслідком порушення права на сімейне життя, возз`єднання сім`ї та дискримінацією за національною ознакою, а тому звернувся до суду із даним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.

15.09.2023 на електронну адресу суду від представника Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що Управлінням СБУ листом від 16.02.2023 за №57/1895, на запит УДМС у Житомирській області, повідомлено, що позивач залишив територію України 15.02.2022 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення повної та об`єктивної оперативної перевірки відповідно до повноважень щодо вказаного громадянина. Враховуючи дію воєнного стану, триваючу широкомасштабною збройну агресію російської федерації проти України та обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, УСБУ в Житомирській області наполягло за доцільності відмовити у наданні дозволу на імміграцію. Відтак, зазначає, що УДМС в Житомирській області при прийнятті оскаржуваного рішення, діяло на підставі Законів та Конституції України, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

У встановлений судом строк Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області не подано відзив на адміністративний позов.

Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 від 28.02.2020.

17.12.2021 позивач звернувся до Коростишівського відділу УДМС України в Житомирській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію".

16.02.2023 Управлінням СБУ в Житомирській області, у відповідь на запит від 27.05.2023 за №1801.4-2293/18.1-22, повідомлено Головне управління Державної міграційної служби в Житомирській області, що в результаті вжитих заходів встановлено, що ОСОБА_1 , залишив територію України 15.02.2022 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення всебічної, повторної та об`єктивної оперативної перевірки щодо вказаного громадянина. Однак, враховуючи запроваджений воєнний стан у державі України та пряму військову агресію з боку російської федерації, враховуючи загрозу національній безпеці України на підставі п. 6 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію», управління не погодило клопотання та зазначило за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1

01.03.2023 начальником ГУ ДМС України в Житомирській області затверджено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

В подальшому, 01.03.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби в Житомирській області прийнято рішення №8531 від 01.03.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого міграційним органом рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон України «Про імміграцію»).

Відповідно до положень ст.6 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі - Положення про ДМС України) центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів є Державна міграційна служба України (ДМС).

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Відповідно до підпунктів 31-33 пункту 4 Положення про ДМС України вона відповідно до покладених на неї завдань: здійснює відповідно до закону заходи щодо запобігання та протидії нелегальній (незаконній) міграції, іншим порушенням міграційного законодавства; здійснює міжнародне співробітництво, бере участь у розробленні проектів та укладенні міжнародних договорів України з питань громадянства, міграції, біженців, осіб, які потребують інших форм захисту, реєстрації фізичних осіб та реадмісії, забезпечує в межах своїх повноважень виконання укладених міжнародних договорів України; здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частинами 1, 3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема: 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (надалі Порядок №1983, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами пп.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі територіальні підрозділи) стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до п.9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону №2491-III.

Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно абз.1 п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Згідно з п.14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

Пунктом 16 Порядку №1983 визначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

За приписами п.20 Порядку №1983 органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

Отже, відмова у надані дозволу на імміграцію в Україну здійснюється за наявності обставин визначених ст. 10 Закону №2491-III, які не є вичерпними.

З аналізу вказаних правових норм у їх сукупності слідує, що наявність у особи права на отримання дозволу на імміграцію в межах квоти або поза квотою імміграції не є безумовною підставою для надання відповідного дозволу. Прийняттю рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу передує визначена Порядком №1983 процедура прийняття та перевірки документів, з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону №2491-III, в тому числі надіслання відповідних запитів до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби, які, в свою чергу, проводять після надходження таких запитів перевірки (кожен в межах своєї компетенції) з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

Зазначене дає суду обґрунтовані підстави для висновку, що інформація, яка надходить від МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби за результатами перевірки запитів щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, має бути обов`язково врахована міграційним органом, що охоплюється п.6 ч.1 ст. 10 Закону №2491-III.

З матеріалів справи встановлено, що 01.03.2023 начальником Головного управлінням ДМС України в Житомирській області складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Зі змісту вказаного висновку зазначено, що на запит УДМС у Житомирській області №1801.4-2293-/18.1-22 від 27.05.2023 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , надійшов лист УСБУ в Житомирській області за №57/1895 від 16.02.2023, в якому зазначено, що в результаті вжитих заходів встановлено, що ОСОБА_1 залишив територію України 15.02.2023 в напрямку російської федерації, що унеможливлює проведення всебічної, повної та об`єктивної оперативної перевірки щодо вказаного громадянина, а тому, враховуючи загрозу національній безпеці України, управління вважає за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1

01.03.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби в Житомирській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».

Тобто, громадянину російської федерації ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» (в інших випадках, передбачених законами України) у зв`язку з надходженням листа Управління Служби безпеки України в Житомирській області №1801.4-2293-/18.1-22 від 27.05.2023

Пунктами 3, 9 ч.1 ст. 1 Закону України "Про національну безпеку України" від 21 червня 2018 року №2469-VIII (далі Закон №2469-VIII) встановлено, що національна безпека України захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Згідно п.10 ч.1 ст. 1 Закону №2469-VIII національні інтереси України життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25 березня 1992 року №2229-XII (далі Закон №2229-XII) Служба безпеки України державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Статтею 21 Закону №2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Пунктом 4-5 ч.1 ст. 24 Закону №2229-XII встановлено, що Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України та забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 25 Закону №2229-XII Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Суд наголошує, що оскільки від органу, одним із основних завдань якого є державна безпека України, надійшла інформація про те, що він заперечує у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україні, ГУ ДМС України в Житомирській області зобов`язане було врахувати таку інформацію при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для надання громадянину російської федерації ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, у відповідача не має виникати сумнівів у правдивості та/або обґрунтованості наданої інформації.

Суд зазначає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ГУ ДМС України в Житомирській області, приймаючи рішення №8531 від 01.03.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст. 10 Закону №2491-III (інформації УСБУ в Житомирській області щодо загрози національній безпеці України), діяло правомірно, а тому відсутні підстави для його скасування.

Щодо позовної вимоги визнати протиправним та скасувати висновок Управління Служби безпеки України в Житомирській області №57/1895 від 16.02.2023, суд зазначає наступне.

Так, питання про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну було ініційовано Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області, адже за наявними в органу СБУ матеріалами було встановлено, що ОСОБА_1 , як громадянин російської федерації, становить загрозу безпеці України, може привести до вчинення злочинів та загострення суспільно-політичних ситуацій в регіоні, порушень громадського порядку.

Самі ж поняття «національної безпеки» та «громадського порядку» розкрито у частині першій статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII (надалі - Закон № 2469-VIII).

Так, національна безпека України це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (пункт 9 статті 1 Закону № 2469-VIII); а громадська безпека і порядок це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз (пункт 3 статті 1 Закону № 2469-VIII).

Державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій ( частина перша статті 3 Закону № 2469-VIII).

За приписами пунктів 6 і 16 частини першої статті 1 Закону № 2469-VIII загроза національній безпеці України це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України, а сектор безпеки і оборони це система органів державної влади, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, сил цивільного захисту, оборонно-промислового комплексу України, діяльність яких перебуває під демократичним цивільним контролем і відповідно до Конституції та законів України за функціональним призначенням спрямована на захист національних інтересів України від загроз, а також громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки України.

До сектору безпеки і оборони входить, зокрема, і Служба безпеки України (частина друга статті 12 Закону № 2469-VIII).

Факт збройної агресії відносно України з боку російської федерації, окупації та анексії частини її території, захоплення будівель органів влади, незаконної легалізації самопроголошеної влади, закликів до сепаратизму, створення і озброєння незаконних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил російської федерації, поранень та загибелі українських військових та цивільних осіб внаслідок описаних вище подій характеризують суспільно-політичну ситуацію в країні на момент винесення оскаржуваного рішення.

Наведені обставини є загальновідомим фактом, що знайшов своє відображення і підтвердження у актах національного законодавства та міжнародних актах.

Аналогічної думки дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №823/1499/17.

У цьому контексті слід взяти до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 вересня 2022 року у справі № П/857/1/22, відповідно до якої сповідування та пропаганда антиукраїнських - а правильніше проросійських - ідей, що сприяє таким чином окупантам у втіленні їхніх намірів, теж становить реальну загрозу національній безпеці, конституційному ладу України, її суверенітету і територіальній цілісності.

Відтак, суд дійшов висновку, що наведені у листі від 16.02.2023 за №57/1895 Управління Служби безпеки України в Житомирській області обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, є правомірними та скасуванню не підлягають.

Зважаючи на викладене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 78, 90, 242-246, 250, 255, 257-262 КАС України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (вул. Чуднівська, 105, м. Житомир, 10005. РНОКПП/), Управління Служби безпеки України в Житомирській області (вул. Фещенка-Чопівського, 7, м. Житомир, 10008. РНОКПП/) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова

10 листопада 2023 р.