Справа № 308/10680/23
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2023 року м. Ужгород№ 308/10680/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судового засідання Пішта І.І.

сторони по справі не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, 88000, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якій позивач просить:

- ухвалити рішення, яким визнати дії відділу ДВС у місті Ужгороді по нарахуванню та стягненню виконавчого збору без фактичного виконання в розмірі 10 % від загальної суми заборгованості встановленої виконавчим листом № 2-6122/11 від 05.03.2014 року протиправними та скасувати постанову МВ ДВС № 51037631 від 28 грудня 2018 року по стягненню із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 26694,38 грн..

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що оскільки державний виконавець у ВП № 51037631 не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі №2-6122/11, виданий 05.03.2014, позивач вважає постанову про стягнення з неї виконавчого збору від 28.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №51037631, яка винесена у виконавчому провадженні, за яким виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», протиправною. Так як державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №51037631 було повернуто виконавчий документ, стягувач звернувся до приватного виконавця Лукечі О.В., яким відкрито виконавче провадження ВП №59585771 від 18 липня 2019 року, що в даний час перебуває на стадії виконання, та у даному виконавчому провадженні винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.07.2019, якою стягнуто з ОСОБА_1 основу винагороду у сумі 25734,84 грн. З огляду на зазначені обставини позивач вказує, що при наявності оскарженої постанови існують обставини для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

18 вересня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого проти позову заперечує у повному обсязі. Відповідач вказує, що виконавче провадження ВП №51037631 з примусового виконання виконавчого листа №2-6122/11 виданого 05.03.2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЗОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 266943,82 грн., перебувало на виконанні починаючи з 12.05.2016 року, підстави для скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору відсутні. Необхідно враховувати те, що на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV і відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 % суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. З огляду на вказане, дії відділу ДВС вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства, підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 28.12.2018 ВП №51037631 відсутні.

Суд зазначає, що особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

З огляду на вказане, суд розглядає дану справу у межах позовної заяви та відзиву.

У судове засідання сторони по справі не з`явилися, однак в матеріалах справи міститься заява позивача та представника відповідача про розгляд справи у їх відсутності.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відповідно до ч.4 цієї статті у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що вірною назвою відповідача є Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а отже суд розглядає справу із зазначенням вірної назви відповідача.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На виконанні в Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 12.05.2016 року перебувало виконавче провадження № 51037631 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду №2-6122/11, виданого 05.03.2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ЗОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 266943,82 грн., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2016 ВП № 51037631.

Керуючись вимогами пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищуком Михайлом Петровичем 28.12.2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 51037631 за заявою стягувача про повернення виконавчого документа без виконання.

28.12.2018 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищуком Михайлом Петровичем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 51037631 в розмірі 26694,38 грн.

В подальшому, постанову від 28.12.2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 51037631 виділено у виконавче провадження ВП №58343845.

Постановою головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищуком Михайлом Петровичем від 13.02.2019 року відкрито виконавче провадження ВП №58343845 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 26694,38 грн. від 28.12.2018 у виконавчому провадженні ВП № 51037631.

Одночасно 18.07.2019 постановою про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукечею Олександром Васильовичем відкрито виконавче провадження ВП №59585771 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду №2-6122/11, виданого 05.03.2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму в розмірі 257078,51 грн. неповернутого кредиту і несплачених відсотків та штрафні санкції у сумі 8045,31 грн., стягнення 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

18.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукечею Олександром Васильовичем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 25734,84 грн. у виконавчому провадженні ВП №59585771.

Виконавче провадження ВП №59585711 не є закінченим та триває по теперішній час.

Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору від 28.12.2018 у ВП № 51037631, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спір у справі, що розглядається виник стосовно правомірності винесення державним виконавцем у ВП № 51037631 постанови про стягнення виконавчого збору (у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню) та її подальше виконання в окремому виконавчому провадженні.

Позивач, звертаючись до суду із позовом, наголосила, що винесення оскаржуваної постанови створило ситуацію подвійного стягнення, оскільки державний виконавець, не здійснивши виконання судового рішення та повернувши виконавчий документ, стягнув виконавчий збір, а приватний виконавець, здійснюючи фактичне виконання рішення суду, стягнув винагороду.

Правовідносини щодо здійснення виконавчих дій до 05 жовтня 2016 року регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV). З 05 жовтня 2016 року вступив у силу Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що у ВП № 51037631 державним виконавцем здійснювалось примусове виконання виконавчого листа №2-6122/11 виданого 05.03.2014 року, відкрито виконавче провадження 15 травня 2016 року, постанова про стягнення виконавчого збору датована 28 грудня 2018 року.

Тобто, на момент виникнення спірної заборгованості та відкриття виконавчого провадження № 51037631 діяв Закон №606-XIV, а під час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору - Закон №1404-VIII.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону №606-XIV (в редакції на час виникнення заборгованості позивача). За сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій він має право на винагороду, яка виплачується за рахунок виконавчого збору.

Згідно зі статтею 28 Закону №606-XIV (в редакції на час відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII.

До 28 серпня 2018 року частиною другою статі 27 Закону №1404-VIII визначалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який вступив у силу з 28 серпня 2018 року, до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII внесено зміни, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_1 та до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство щодо здійснення обрахунку виконавчого збору, а саме: з 10% від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом до 10 % від суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 46 Закону №606-XIV в редакції, яка була чинною на момент виникнення заборгованості, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні із нормами ст. 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинною на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VIII погіршили становище боржника (позивача), а оскільки державний виконавець фактично не стягнув з нього коштів за виконавчим документом, то були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у визначеному виконавцем розмірі.

Окрім того, суд зазначає, що статтею 27 Закону №1404-VIII урегульовано стягнення виконавчого збору, а статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено право приватного виконавця на отримання винагороди.

Згідно зі статтею 31 вказаного закону за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (частина перша).

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга).

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (частина четверта).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. (частина шоста).

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що у ВП № 51037631 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувачу. В подальшому виконавчий лист №2-6122/11, виданий 05.03.2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, переданий приватному виконавцю, який здійснює його виконання та в подальшому стягне винагороду на підставі винесеної ним постанови у ВП №59585771 від 18.07.2019.

Тобто, прийняття у даному випадку спірної постанови про стягнення виконавчого збору та виділення її виконання в окреме виконавче провадження, створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного і того ж самого виконавчого документу.

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 наголошує, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII).

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України).

При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Згідно із частиною четвертою статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи викладене, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19.

Отже, відсутні підстави для подальшого примусового виконання спірної постанови і така підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про визнання дій відділу ДВС у місті Ужгороді по нарахуванню та стягненню виконавчого збору без фактичного виконання в розмірі 10 % від загальної суми заборгованості встановленої виконавчим листом № 2-6122/11 від 05.03.2014 року протиправними суд вказує на те, що на момент прийняття оскаржуваної постанови відповідач керувався нормами частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, а отже діяв згідно чинного законодавства. З огляду на вказане вказана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Натомість прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 28.12.2018 у ВП № 51037631 призводить до подвійної сплати позивачем як виконавчого збору, так і винагороди приватного виконавця за виконання одного й того ж виконавчого документа, що є неприпустимим, відтак наявні підстави для її скасування.

Тому суд дійшов висновку щодо протиправності постанови про стягнення виконавчого збору від 28.12.2018 у ВП № 51037631 та наявності підстав для її скасування.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки адміністративний позов задоволено частково, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача у розмірі 536,80 грн. (1073,60/2, де 1073,60 - ставка судового збору сплачена позивачем за звернення до суду із цим позовом).

Відповідні судові витрати належить компенсувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями9,72-77,90,132,139,246,297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, 88000, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищука Михайла Петровича від 28.12.2018 у виконавчому провадженні ВП № 51037631 про стягнення виконавчого збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, 88000, ) судові витрати у сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМ.М. Луцович