Справа № 140/16539/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/16539/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі абз.8 пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду;

зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі абз.8 пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 був призваний до військової служби під час загальної мобілізації у зв`язку із веденням військового стану в Україні з 24.02.2022 та на даний час проходить службу у в/ч НОМЕР_1 .

31.03.2023 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.8 пп. г п. 2 ч. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

У рапорті Шишолик Ю.М. зазначив, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним зареєстровані та проживають дідусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та бабуся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час проходження військової служби до нього зателефонував дідусь та повідомив, що він вже не може самостійно себе обслуговувати, у зв`язку з чим потребує його постійного стороннього догляду.

До рапорту позивач додав, зокрема, документи, які підтверджують потребу дідуся в сторонньому догляді.

На вказаний рапорт про звільнення з військової служби від 31.03.2023 позивач отримав відмову в/ч НОМЕР_1 № 2340 від 20.04.2023, в якій зазначено, що ним не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за дідусем. Також зазначено, що з долучених документів не є зрозумілим той факт, де є діти хворого дідуся.

17.05.2023 позивач подав ще один рапорт про звільнення з військової служби з додатковими документами. Однак, 09.06.2023 відповідач повторно надав відмову № 4180 у звільненні з військової служби.

Дії в/ч НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби позивач вважає протиправними та такими, що порушують його права, законні інтереси. При цьому вказує, що доводи відповідача про те, що лише висновком МСЕК підтверджується факт того, що особа потребує постійного стороннього догляду, є незаконними, оскільки такий факт підтверджений висновком Лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Прилісненської сільської ради» №15/26 від 28.02.2023. Крім того, додані до рапортів документи підтверджували відсутність інших осіб, які б могли здійснювати догляд за дідусем.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.38).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.42-43) позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що до рапорту позивачем не додано належного документа, а саме висновку медико-соціальної експертної комісії, про те, що дідусь позивача потребує здійснення постійного стороннього догляду. Разом з тим позивачем не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за його дідусем.

З наведених підстав просив у позові відмовити.

У відповіді на відзив (а.с.57-60) позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Інші заяви по суті справи не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний під час мобілізації та перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 26.10.2022 по теперішній час, що підтверджується довідкою відповідача (а.с.7 зворот).

15.04.2023 позивач подав до відповідача рапорт з документами про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дідусем.

У листі від 30.04.2023 за №2340 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для його звільнення з військової служби, оскільки не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за дідусем, а також не подано висновку медико-соціальної експертної комісії про необхідність здійснення постійного стороннього догляду за ним (а.с.9).

Позивач повторно звернувся із рапортом від 17.05.2023 та документами про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду (а.с.17-18).

У відповідь на вказаний рапорт командир в/ч НОМЕР_1 у листі від 04.06.2023 №4180 повідомила про відсутність підстав для звільнення позивача з посиланням на аналогічні мотиви, що наведені у попередньому листі (а.с.19).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом..

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Виходячи з вищезазначених норм, підставою для звільнення з військової служби під час воєнного стану є, зокрема, необхідність здійснення постійного догляду особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Судом встановлено, що підставою для подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ слугувала необхідність здійснення постійного догляду за дідусем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, до рапорту позивач надав висновок Лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Прилісненської сільської ради» №15/26 від 28.02.2023, з якого слідує, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду вдома та отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи як такий, що не здатний до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду (а.с.10). Також висновок про потребу в сторонньому догляді виданий вказаним закладом 27.03.2023 за №20/39 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10 зворот).

Як слідує з акта про умови проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1 від 07.04.2023 (а.с.11), за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заявник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 онук. Зазначена обставина також підтверджується довідкою №696 про зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб, виданою 22.03.2023 Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Прилісненської сільської ради (а.с.12).

Позивач, посилаючись на необхідність здійснення постійного догляду за дідусем саме ним, вказує на відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. При цьому необхідність такого догляду підтверджує висновком ЛКК.

При вирішенні спору суд враховує, що норми підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначають альтернативну форму документа, на підставі якого підтверджується необхідність здійснення постійного догляду за особою. Таким документом може бути або висновок МСЕК, або ж висновок ЛКК.

Доводи відповідача про те, що Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, передбачає подання висновку МСЕК як документа, який підтверджує необхідність здійснення постійного стороннього догляду для осіб віком понад 18 років, а не висновку ЛКК, який надається для осіб до 18 років, суд відхиляє, оскільки норми Закону №2232-ХІІ мають вищу юридичну силу і не передбачають такого розмежування.

Крім того, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», згідно з вимогами якої саме висновок лікарської комісії закладу охорони здоров`я є тим документом, який надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №859.

Матеріалами справи підтверджено, що висновок ЛКК, на який вказує позивач, виданий ОСОБА_2 як особі, яка потребує постійного догляду вдома та отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Отже, такий документ є належним підтвердженням необхідності здійснення постійного стороннього догляду за особою.

Водночас, що стосується доводів позивача про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за його дідусем, то суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, у дідуся позивача є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження (щодо доньки) (а.с.20 зворот, 21 зворот, 22).

Позивач стверджує, що син дідуся не може здійснювати догляд за своїм батьком, оскільки є особою пенсійного віку та має ряд захворювань, що підтверджується медичною довідкою (а.с.28). Донька дідуся також є особою пенсійного віку та відмовилась здійснювати догляд за своїм батьком, оскільки вважає, що такий обов`язок покладений на позивача, про що нею подано відповідну заяву (а.с.26).

Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Положеннями частини першої статті 15 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Стаття 203 Сімейного кодексу України встановлює обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків.

Так, відповідно до частини першої вказаної статті, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 №3721-XII діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

З дітей, які ухиляються від виконання цих обов`язків, на підставі судового рішення утримуються аліменти у розмірі, передбаченому на аліментні виплати батьків дітям.

У випадках, коли батьки похилого віку знаходяться на державному утриманні в будинках-інтернатах, пансіонатах або в інших установах, аліментні виплати на їх догляд сплачуються цим установам.

Таким чином, відповідно до приписів вищенаведених норм чинного законодавства обов`язок по догляду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покладений на його дітей.

Отже, позивач, який є онуком, не є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за дідусем та відповідно до положень чинного законодавства не має безумовного обов`язку щодо такого догляду.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не надав суду достатніх та беззаперечних доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за його дідусем, тому відповідач правомірно відмовив у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність своїх дій при розгляді рапорту Шишолика Ю.М. про звільнення з військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій