Справа № 380/14984/22
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14984/22 пров. № А/857/4045/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року (суддя Морська Г.М., м. Львів) у справі № 380/14984/22 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківська районна адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно - технічне управління» про визнання незаконним і скасування рішення,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі ФОП, позивач) звернувся з адміністративним позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради (надалі ВК, відповідач), третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради (далі РА, третя особа 1), КП «Адміністративно-технічне управління» (далі КП, третя особа 2) про визнання незаконним та скасування рішення ВК від 24.12.2021 № 1199 «Про демонтаж тимчасових споруд в Шевченківському районі» в частині пункту 1 щодо демонтажу належної ФОП ОСОБА_1 тимчасової споруди площею 29 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 в задоволенні позову відмовлено.

Суд зазначив, що зважаючи на розміщення тимчасової споруди без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, така в силу приписів законодавства вважається самочинно розміщеною тимчасовою спорудою, яка підлягає демонтажу, а тому рішення ВК від 24.12.2021 № 1199 в частині демонтажу тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 є правомірним.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що прийнятим спірним рішенням відповідач перевищив свої повноваження та порушив його права як фізичної особи підприємця на здійснення господарської діяльності.

Вважає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що за відсутності органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або у користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної власності.

Належна йому тимчасова споруда була розташована за адресою: АДРЕСА_1 не на підставі договору оренди землі, а на підставі договору про право тимчасового користування елементом благоустрою на умовах оренди для розміщення тимчасової споруди, який було укладено між позивачем та управлінням комунальної власності Львівської міської ради.

З 26 грудня 2019 питання користування елементами благоустрою для здійснення підприємницької діяльності регулюється ухвалою Львівської міської ради № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова». Незважаючи на безпідставне виключення його тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, з метою включення тимчасової споруди на АДРЕСА_2 до Комплексної схеми, ним було вчинено всі необхідні дії та рішення, в порядку передбаченому вищевказаною ухвалою. Однак, тимчасова споруда на АДРЕСА_1 так і не було включено до Комплексної схеми, виключно з вини Львівської міської ради та її виконавчих органів.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив питання про те, чи належить саме до виконавчого комітету Львівської міської ради повноваження щодо прийняття рішення про демонтаж тимчасових споруд.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 розпочав використовувати для здійснення господарської діяльності тимчасову споруду (МАФ - мала архітектурна форма) за адресою: АДРЕСА_3 на підставі ухвали Львівської міської ради від 24.06.2004 № 1521 «Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок для використання та обслуговування малих архітектурних форм у м. Львові».

У подальшому позивачем оформлені паспорти прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за вказаною адресою строком дії до 15.12.2013 № 122, 30.12.2016 № Ш - 269, 31.12.2019 № ТС 2019 0581 61.

26 грудня 2019 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», якою затверджена Комплексна схема розміщення тимчасових споруд дія здійснення підприємницької діяльності, розміщеними на території м. Львова. Комплексною схемою затверджено перелік тимчасових споруд (МАФ), яким дозволено здійснення підприємницької діяльності на території м. Львова. МАФ, що належав позивачу, не був включений до цієї Комплексної схеми.

Разом із тим, пунктом 6 вищевказаної ухвали передбачено право суб`єктів підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких не увійшли до Комплексної схеми, до 1 лютого 2020 подати звернення з обґрунтуванням необхідності додаткового включення їх до Комплексної схеми, на розгляд робочої групи, створеної розпорядженням Львівського міського голови від 20.11.2019 № 611.

28 січня 2020 позивач подав звернення до голови вказаної робочої групи з обґрунтуванням необхідності включення МАФ, що належить позивачу, за адресою: АДРЕСА_1 до Комплексної схеми.

Не отримавши відповіді на своє звернення, позивач 11 лютого 2022 повторно звернувся до голови робочої групи щодо розгляду питання про включення МАФ, що належить позивачу, до Комплексної схеми.

9 червня 2022 позивач отримав відповідь на свої звернення. «… Відповідно до протоколу № 9 засідання робочої групи, утвореної розпорядженням Львівського міського голови від 20.11.2019 № 611 «Про утворення робочої групи для врегулювання ситуації, яка склалася із тимчасовими спорудами для здійснення підприємницької діяльності, розміщеними на території м. Львова», яке відбулося 02.12.2021, у зв`язку із неприйняттям рішення шляхом голосування суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 відмовлено у включенні його тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 до переліку тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою міської ради від 26.12.2019 № 6107. На підставі вищезгаданого протоколу № 9 засідання робочої групи було виготовлено та прийнято рішення виконавчого комітету від 24.12.2021 № 1199 «Про демонтаж тимчасових споруд у Шевченківському районі», яким передбачено демонтаж тимчасової споруди фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 29 кв. м…».

Відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів, заходи створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначено Законом України «Про благоустрій населених пунктів» від 6 вересня 2005

№ 2807-IV (далі - Закон № 2807-IV, в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2807-IV благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Підпунктом 7 пункту «а» частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.

Частина 3 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 № 3038-VI передбачає, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Згідно з ч.2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

Згідно з п. 42, 44 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (п.7 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наведених вище положень законодавства слідує, що порядок та реалізація повноважень суб`єктом владних повноважень щодо демонтажу тимчасової споруди залежить від виду об`єкта, що підлягає демонтажу.

Орган місцевого самоврядування має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні Правил благоустрою.

Якщо об`єкт не є тимчасовою спорудою, його може бути примусово знесено в порядку, встановленому Законом «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI, за судовим рішенням, ухваленим за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Відтак, судом першої інстанції вірно застосовано судову практику, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 465/249/15-а.

На виконання вищевказаних норм чинного законодавства Львівською міською радою було підготовлено та прийнято Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади, які затверджені ухвалою Львівської міської ради № 376 від 21.04.2011 (далі Правила).

Пункт 12.2.6 Правил вказує, що самочинно встановлені МАФи підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону № 3038-VI тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

З матеріалів справи слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 розміщена тимчасова споруда, що належить позивачу.

17.11.2017 між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № Ш-1512-17 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд щодо розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Термін дії договору встановлювався з 01.01.2017 по 31.05.2018.

31.08.2018 договором № Ш-1512-17 (Д-18) було внесено зміни до договору від 17.11.2017 № Ш-1512-17, яким продовжено термін дії договору до 31.12.2019, інші пункти договору від 17.11.2017 № Ш-1512-17 залишено без змін і сторони підтверджували за ними свої зобов`язання.

П. 2.2.4 договору від 17.11.2017 № Ш-1512-17 орендар зобов`язувався демонтувати тимчасову споруду при скасуванні ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 № 1568, після закінчення терміну дії цього договору.

Таким чином, позивач ФОП з 31.12.2019 не виконав свої зобов`язання згідно з договором від 17.11.2017 № Ш-1512-17 та змінами від 31.08.2018 за договором № Ш-1512-17 (Д-18), яким зобов`язався виконати демонтаж самостійно при скасуванні ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 № 1568 та користувався незаконно окремим конструктивним елементом благоустрою.

Слід зазначити, що на момент звернення до суду у позивача уже був не дійсний паспорт прив`язки тимчасової споруди, а також договір про право користування окремими конструктивними елементами благоустрою був закінчений.

Позивач, як суду першої, так і апеляційної інстанції, не надав жодного доказу наявності у нього на праві власності або на умовах тимчасового користування земельної ділянки для розміщення МАФ за адресою: АДРЕСА_1 станом на час прийняття спірного рішення 24.12.2021.

Сам факт використання тимчасової споруди значний проміжок часу без відповідних дозвільних документів не легітимізує таке користування та не може бути підставою для унеможливлення ініціювання процедури її знесення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди, що передбачено п 2.30 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом № 244 від 21.10.2011 Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово комунального господарства України, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 за № 1330/20068. А отже позивач, задля того аби не допустити порушення законодавства, мав би сам усунути порушення та забрати тимчасову споруду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 у справі № 161/13645/16-а.

Судом встановлено, що паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 був дійсний до 31.12.2019.

Таким чином, починаючи із 01.01.2020 тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності за вказаною адресою вважається такою, що розміщена без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації.

Апеляційний суд зауважує, що позивач не розмежовує поняття самовільно встановлена тимчасова споруда і поняття самочинне будівництво.

Відсутність статусу самочинного будівництва у тимчасової споруди та наявність повноважень у органів місцевого самоврядування на прийняття рішень про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд, стверджується постановою Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 1140/2982/18.

Апеляційний суд зауважує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постановах від 13.11.2018 у справі № 910/2145/18, від 27.11.2018 у справі № 910/2686/18 та від 12.12.2018 у справі № 826/10330/17, дії з демонтажу є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - роботи щодо відновлення території благоустрою).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 209/5369/15, про те, що демонтаж самовільно встановлених позивачем тимчасових споруд (у тому випадку тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності) переслідує легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ВК від 24.12.2021 №1199 «Про демонтаж тимчасових споруд у Шевченківському районі» в частині демонтажу тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 є правомірним.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року у справі № 380/14984/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар