Справа № 460/4487/22
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/4487/22 пров. № А/857/11790/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Довгополова О.М.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року у справі № 460/4487/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції Друзенко Н.В.,

справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

повний текст рішення складено 01 липня 2022 року.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах командира ВЧ НОМЕР_1 за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум; - зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року; - зобов`язати відповідача відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що невиконання ВЧ НОМЕР_1 вимог Указу №173/2002 потягнуло зменшення розміру премій та в цілому розміру нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, у чому суд вбачає ознаки протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби. Також суд вважає доведеними та підтвердженими обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством, у зв`язку з чим вбачає підстави для задоволення пов`язаної із цим частини позовних вимог. Отже, з урахуванням наведеного правового регулювання та фактичних обставин справи, суд вважає, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували пасивну форму поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків, а саме військовою частини НОМЕР_1 , та військовою частиною НОМЕР_2 , оскільки судом в порушення вимог ст. 204, 210,211,217,219 КАС України не було відповідним чином здійснено дослідження обсягу та характеру доказів у справі, що могли бути подані безпосередньо в судове засідання. Правовою підставою виплати 100% від посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років були: Указ Президента України № 925 від 04.10.1996, Указ Президента України № 568 від 26.07.2001 (цілком таємно), Указ Президента України № 1138 від 02.10.2003 (цілком таємно) та Указ Президента України № 173/2002 від 23 лютого 2002, які судом досліджені не були. Спірні ж правовідносини, які склались у цій справі виникли у сфері оплати праці і стосуються виплати 100 відсотків надбавки грошового забезпечення, надбавки за вислугу років та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Положення Закону №2050-111 та Порядку № 159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , в тому числі у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 жовтня 2019 року № 219, старшого прапорщика ОСОБА_1 , головного старшину військової частини, звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 16 жовтня 2019 року № 29РСдск з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за підпунктом «б» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що здав справи і посаду; військовослужбовця 25 жовтня 2019 року виключити зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Рівне.

На запит позивача відповідач листом від 25 січня 2022 року № 54 надав витяги з карток особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 1999 2019 роки.

За наслідками отримання вказаних вище витягів позивач встановив, що відповідачем порушувався порядок нарахування грошового забезпечення, що призводило до його зменшення, а саме відповідач не здійснював нарахування позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення, передбаченої Указом Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01 січня 2003 року.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким було передбачено виплату вказаної вище надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець за контрактом, мав право на цю надбавку за період з 01.01.2003 року до 01.01.2008 року.

Водночас позивач стверджує, що цю надбавку за спірний період відповідач йому не виплачував.

З наявних в матеріалах справи витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що надбавка 100% грошового забезпечення виплачувалася позивачу починаючи з січня 2001 по грудень 2007.

З вересня 1999 по 01 січня 2003 позивачу також виплачувалася надбавка 40% посадового окладу, встановлена Указом Президента України від 14 липня 1999 №847 «Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України (далі Указ №847). У подальшому Указ №847 іншим Указом №173/2002 (пункт 3) визнано таким, що втратив чинність у частині, що стосується військовослужбовців Військово-Морських Сил - з 01 липня 2002, інших військовослужбовців з 01 січня 2003.

Разом з тим пунктом 1 Указу №173/2002 була установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003 року, та яка у Військовій частині НОМЕР_1 до зазначеного нормативно-правового акту не виплачувалась.

Однак, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 Військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідачем не було виконано пункт 1 Указу №173/2002.

У зв`язку з упорядкуванням з 1 січня 2008 грошового забезпечення військовослужбовців Указом Президента України від 18 грудня 2007 № 1234/2007 «Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 № 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України» визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 лютого 2002 №173 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та інші Укази з цього питання.

Зазначені факти не виплати надбавки 100 % грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) за період з 1 січня 2003 по 1 січня 2008 підтверджуються витягами з карток особових рахунків, які знаходяться у матеріалах справи.

Крім того, наслідками невиконання вимог Указу № 173/2002 стало зменшення суми премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення. Так, відповідно до вимог пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 75 від 05.03.2001, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 березня 2001 за № 251/5442 (чинний на момент спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини (командирам військової частини - наказами вищих командирів/начальників).

Отже, невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 вимог Указу № 173/2002 вплинуло на розмір виплаченої премії, та в цілому на розмір отриманого грошового забезпечення позивача за період з 1 січня 2003 по 1 січня 2008.

Грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України на той час виплачувалося відповідно Указу Президента України від 4 жовтня 1996 № 925 «Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України» (даті - Указ №925) в який Указом Президента України від 31 липня 2000 № 939/2000 «Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 №925» було внесені зміни до статті 3 Указу №925, зокрема,абзац третій викладено в такій редакції: «військовослужбовцям Служби безпеки України - у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), а працівникам - у розмірі 100 відсотків посадових окладів». Виплати надбавок відповідно до цього Указу здійснювати, починаючи з 1 липня 2000, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на 2000 на утримання Служби безпеки України.

Крім того, Указом Президента України від 20 серпня 1993 № 346/93 «Про порядок підготовки і внесення актів Президента України» затверджено Положення про порядок підготовки і внесення проектів указів і розпоряджень Президента України (далі Положення), яке було чинне під час спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу другого та третього пункту 3 Положення проекти актів Президента України мають бути якісними, погодженими з відповідними органами, установами та організаціями, а також відповідати чинному законодавству України.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади України проекти актів Президента України з питань економічної реформи та соціального захисту населення подають до Адміністрації Президента України через Кабінет Міністрів України.

Абзацом четвертим пункту 5 Положення визначено, що не допускається внесення проектів актів Президента України з питань розроблення і реалізації державної політики у визначеній сфері діяльності без погодження з відповідним міністром або керівником іншого центрального органу виконавчої влади.

Отже, проект Указу № 173/2002 був погоджений Міністерством оборони України та для військовослужбовців, які проходять військову службу у підрозділах розвідки Міністерства оборони України, у пункті 1 Указу № 173/2002 не встановлено обмеження для його застосування.

У зв`язку із зазначеним Указ № 173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 у тому числі і на позивача, та не виконувався відповідачем.

Щодо покликання апелянта на Укази Президента України № 568/2001 від 26.07.2001 (цілком таємно) та № 1138/2003 від 02.10.2003 (цілком таємно), то питання соціального забезпечення військовослужбовців, у тому числі і військовослужбовців розвідувальних органів урегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким до соціального забезпечення віднесено грошове забезпечення (стаття 9 Закону в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Закон України «Про державну таємницю» (надалі - Закон № 3855-ХІІ) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Частиною третьою статті 8 Закону № 3855-ХІІ, забороняється віднесення до державної таємниці будь-яких відомостей, якщо цим будуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина, завдаватиметься шкода здоров`ю та безпеці населення.

Частина четверта статті 8 Закону № 3855-ХІІ визначає, яка інформація не відноситься до державної таємниці, відповідно до абзацу четвертого не відноситься до державної таємниці інформація про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне питання соціального забезпечення військовослужбовців, у тому числі і військовослужбовців розвідувальних органів урегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким до соціального забезпечення віднесено грошове забезпечення (стаття 9 Закону в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Закон України «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Частиною третьою статті 8 Закону № 3855-ХІІ забороняється віднесення до державної таємниці будь-яких відомостей, якщо цим будуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина, завдаватиметься шкода здоров`ю та безпеці населення.

Частина четверта статті 8 Закону № 3855-ХІІ визначає, яка інформація не відноситься до державної таємниці, відповідно до абзацу четвертого не відноситься до державної таємниці інформація про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення.

У зв`язку із зазначеним, не якими нормативно-правовими актами з обмеженим доступом не можуть регулюватись правовідносини соціального захисту військовослужбовців у тому числі грошового забезпечення, отже зазначені відповідачем нормативно-правові акти не стосуються цієї справи.

Щодо компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України від 19 жовтня 2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У статті 3 Закону № 2050-ІІІ зазначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 №9- рп/2013 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації страти частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Зазначені висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 № 21-2003а16 та у постанові Верховного Суду від 22 червня 2018 № 810/1092/17.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, апеляційний суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року у справі № 460/4487/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар