Справа № 160/4534/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 160/4534/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (головуючий суддя Бойченко Ю.П.)

у справі №160/4534/23

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду

про визнання протиправним та скасування положення в частині, стягнення матеріальної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затверджене наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од в частині пункту 11 розділу VII: «Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівників на роботу не надається.»;

- стягнути з Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 01.07.2022 призначена на посаду помічника судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду. У грудні 2022 року працівникам апарату суду повідомлено про необхідність подання заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одночасно з чим зазначено, що такі заяви від працівників, прийнятих на роботу у 2022 році, не прийматимуться. Позиція відповідача з цього питання обумовлена пунктом 11 розділу VII Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од. Посилаючись на те, що станом на кінець грудня 2022 року позивачці не нарахована та не виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби, позивачка звернулася до відповідача із заявою від 13.01.2023 щодо видання наказу про виплату такої допомоги, проте отримала безпідставну відмову. ОСОБА_1 зазначає, що наявний фонд оплати праці дозволяв виплатити матеріальну допомогу у грудні 2022 року, однак право та отримання такої допомоги обмежене п. 11 розділу VII Положення № 21-од, який надає необґрунтовану перевагу у вигляді нарахування та виплати більшої заробітної плати одним працівникам апарату суду перед іншими працівниками та суперечить Положенню про помічника судді, затвердженому рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21, і постанові Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1112, оскільки зазначені нормативно-правові акти не містять жодних застережень щодо відмови у виплаті матеріальної допомоги помічнику судді, а також застережень, що така матеріальна допомога не надається у рік прийняття на роботу. Позивачка, вважає, що Положення № 21-од в оскаржуваній частині сформоване таким чином, що не сприяє юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Окрім того, позивачка зауважує, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд визнав безпідставними покликання позивачки на дискримінаційний характер п.11 розділу VII Положення № 21-од, оскільки вказаний пункт Положення № 21-од розповсюджується на будь-якого працівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який був прийнятий на роботу у поточному році, тобто, всі працівники, прийняті на роботу у поточному році, поставлені в однакові умови, отже у випадку позивачки не мала місце дискримінація або інший суб`єктивний підхід. Також суд врахував, що пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од установлено, що у виняткових випадках матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися при наявності обґрунтованих підстав (за станом здоров`я на лікування, за сімейними обставинами) та економії фонду оплати праці за рішенням керівника апарату суду. Тому, навіть працівник, який був прийнятий на роботу у поточному році, має право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у разі наявності обґрунтованих підстав.

Щодо доводів позивачки, що оскаржуваний пункт 11 розділу VII Положення № 21-од суперечить приписам Положення від 18.05.2018 № 21 та Постанови № 1112, суд зазначив, що цими нормативно-правовими актами передбачено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить до основної заробітної плати, а є виплатою, яка може надаватися працівнику у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного державного органу. Тобто, нормами чинного законодавства, на які посилається позивач, не визначено імперативного обов`язку для керівника апарату суду надавати усім працівникам в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Суд наголосив, що така допомога не є постійною та обов`язковою і надається в межах затверджених асигнувань.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік суд, зважаючи на те, що заява позивачки від 13.01.2023 не містила обґрунтувань необхідності виплати їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, як це передбачено пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од, а також те, що заява подана нею після закінчення відповідного бюджетного періоду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Скаржниця зазначає, що суд першої інстанції не дослідив лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду №03/82272/23 від 27.02.2023 щодо надання інформації про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01.10.2022 по 31.12.2022, з якого вбачається, що перелічені у листі працівники апарату суду, які, так само як і скаржниця, були працевлаштовані в 2022 році, спірну матеріальну допомогу отримали, що, на думку позивачки, підтверджує факт дискримінації по відношенню до ОСОБА_1 . Позивачка наголошує на тому, що законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, не містить жодних критеріїв, відповідно до яких новоприйнятий працівник повинен відпрацювати більше ніж рік з відповідним робочим навантаженням. Крім того, скаржниця вважає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що в грудні 2022 року у Дніпропетровського окружного адміністративного суду була можливість для виплати спірної матеріальної допомоги всім працівникам, що підтверджується листом №03/82272/23 від 27.02.2023. Бюджетний кодекс України не містить прямої вказівки про заборону виплати заборгованості в наступному бюджетному періоді. Відповідач не може обмежувати права позивачки, посилаючись на відсутність бюджетних асигнувань, оскільки відповідач брав на себе обов`язок по утриманню чисельності працівників, відповідно до штатного розпису, шляхом здійснення видатків на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якому проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законе та обґрунтоване. Щодо твердження позивачки про не дослідження судом першої інстанції листа №03/82272/23 від 27.02.2023 про надання інформації про нараховану та виплачену заробітну плату відповідач зазначає, що цей лист не містить інформацію про звільнення/призначення працівників суду. Доводи скаржниці про «маніпулювання відповідачем на власний розсуд» виплатою матеріальної допомоги переліченим у вказаному листі працівникам у порівнянні з ОСОБА_1 є хибними, оскільки згідно статті 41 Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану» це були кадрові призначення, які відбулися протягом 2022 року та які не можна вважати за призначення вперше, оскільки відбулась лише заміна статусу окремих категорій для обліку стажу відповідно до законодавства. Відповідач також вказав, що за своєю природою матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є додатковою соціальною гарантією, що не входить до основного фонду заробітної плати, а отже не є її складовою, тому умови її встановлення визначаються на розсуд роботодавця. Враховуючи, що позивачка у 2022 році не подала заяву на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, визначення характеру означених відносин як дискримінаційного є безпідставним, оскільки принципи справедливості та рівності, що передбачені для обов`язкових видів соціальних гарантій, не мають того ж значення, що й при вирішенні питання надання додаткових гарантій. Крім того, відповідач зазначив, що оскільки виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань залежить від фонду оплати праці, відповідач не має правових підстав у 2023 році здійснювати виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за рахунок бюджетних асигнувань, які виділялися на цю мету у 2022 році, з огляду на приписи Бюджетного кодексу України.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 №372-к ОСОБА_1 призначено з 01.07.2022 на посаду помічника судді на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років ОСОБА_2 до дня фактичного виходу її на роботу, за її згодою, для виконання нею обов`язків помічника судді Олени Царікової з посадовим окладом згідно штатного розпису.

13.01.2023, посилаючись на те, що станом на кінець грудня 2022 року позивачці не нарахована та не виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби, позивачка звернулася до керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просила видати наказ про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби.

Заява мотивована тим, що чиним законодавством не визначено повноважень керівника апарату суду щодо обмеження виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань помічникам суддів, які працюють у відповідному суді менше одного року. За результатами аналізу Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од, та норм чинного законодавства, на підставі якого це Положення затверджене, позивачка зазначила, що обставини стосовно обмеження виплати вказаної вище матеріальної допомоги працівнику патронатної служби Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який працює у зазначеному суді менше одного року, свідчать про надання суб`єктом владних повноважень необґрунтованої та немотивованої переваги однієї особи перед іншою особою, які перебувають в аналогічних чи схожих обставинах, а тому така ситуація фактично виключає дискреційність повноважень суб`єкта владних повноважень.

Листом від 31.01.2023 № 5732/23 відповідач відмовив позивачці у задоволенні поданої нею заяви, вказуючи, зокрема, про те, що рішення про виплату приймається на підставі особистої заяви працівника в межах затвердженого фонду оплати праці та його економії на відповідний рік, який передбачений кошторисом, однак у 2022 році такої заяви подано не було.

Вважаючи пункт 11 розділу VII Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од, таким, що має дискримінаційний характер, а також суперечить Положенню про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21, та постанові Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1112, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Виходячи з визначеного позивачкою предмету спору, обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, спірним у цій справі є питання виплати позивачці матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань помічникам суддів у 2022 році.

Відповідно до ч.1 ст.92 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII до посад патронатної служби належать, посади, у тому числі, помічників суддів.

Відповідно до ч.4 ст.92 цього Закону на працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Частиною першою статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що кожний суддя має помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України.

Рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 №21 затверджено Положення про помічника судді, яке визначає єдині засади й умови діяльності, правовий статус особи, яка займає посаду помічника судді.

Відповідно до абз.2 п.1 вказаного Положення № 21 посади помічників судді належать до посад патронатної служби, на які не поширюється дія Закону України «Про державну службу», крім статті 92 Закону України «Про державну службу».

Помічник судді - це працівник патронатної служби у суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя (п.2 Положення № 21).

Помічник судді є працівником апарату суду (п.3 Положення № 21).

Відповідно до п. 15 Положення № 21 оплата праці помічника судді встановлюється відповідно до Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про оплату праці» і нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, що регулюють умови оплати праці працівників патронатних служб, у тому числі в системі правосуддя.

Керівник апарату суду має право, за поданням безпосереднього керівника, у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного суду помічнику судді, зокрема, надавати: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати помічника судді.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1112 затверджено Умови оплати праці працівників патронатних служб у державних органах, які визначають механізм оплати праці працівників патронатних служб у державних органах.

Відповідно до пп.3 п.3 означених Умов керівником Апарату Верховної Ради України, Керівником Офісу Президента України, Державним секретарем Кабінету Міністрів України, державним секретарем міністерства, керівником державного органу або заступником керівника, на якого покладено функції керівника апарату, керівником апарату Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, за пропозицією посадової особи, при якій утворено патронатну службу, або голови депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного державного органу надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, помічник судді має право на соціальний і правовий захист, що включає матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. В той же час, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, може надаватися помічнику судді за поданням безпосереднього керівника, у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного суду.

Оскільки, згідно положень ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається помічнику судді один раз на рік за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці. При цьому підставою для надання такої допомоги є відповідне звернення помічника суду за отримання такої допомоги.

Наказом в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од затверджено Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до пункту 11 розділу VII Положення № 21-од матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівників на роботу не надається.

Водночас, пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од передбачено, що у виняткових випадках матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися при наявності обґрунтованих підстав (за станом здоров`я на лікування, за сімейними обставинами) та економії фонду оплати праці за рішенням керівника апарату суду.

Оскаржуючи п.11 розділу VII Положення № 21-од, позивачка вказує на наявність прямої дискримінації в цьому пункті 11 розділу VII Положення № 21-од, яка на її думку, полягає в тому, що особи, які працевлаштувалися у відповідний рік мають менш сприятливе матеріальне становище у порівнянні з особами, які працевлаштувалися в інші роки, за наявності однакових умов праці та однакового робочого навантаження.

Досліджуючи наведені доводи позивачки щодо наявності в пункті 11 розділу VII Положення № 21-од дискримінації, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, зазначає таке.

Гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно подібних ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Виходячи із змісту пункту 11 розділу VII Положення №21-од, вбачається, що він розповсюджується на будь-якого працівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який був прийнятий на роботу у поточному році. Тобто, всі працівники, прийняті на роботу у поточному році, поставлені в однакові умови, отже, редакція пункту 11 розділу VII Положення №21-од не свідчить про наявність дискримінації або іншого суб`єктивного підходу.

Стосовно посилань позивачки на невідповідність пункту 11 розділу VII Положення № 21-од принципу юридичної визначеності суд першої інстанції також правильно зазначив, що зміст пункту 11 розділу VII Положення № 21-од чітко визначає коло осіб, на яких він розповсюджується, і не викликає незрозумілості чи множинного його трактування.

При цьому є прийнятним застосування судом першої інстанції відповідних висновків Конституційного Суду України, згідно яким юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (Рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019, від 23.01.2020 № 1-р/2020).

З приводу посилання позивачки на те, що оскаржуваний пункт Положення № 21-од суперечить приписам Положення від 18.05.2018 №21 та Постанови Кабінету Міністрів України №1112, як зазначено судом вище, за своєю правовою суттю матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань відповідно до цих нормативно-правових актів не є обов`язковою виплатою, може надаватися працівнику за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік. Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що нормами чинного законодавства, на які посилається позивачка, не визначено імперативного обов`язку для керівника апарату суду надавати усім працівникам в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, який приймаючи рішення у цій справі, врахував наявність в розділі VII Положення №21-од пункту 12 і дійшов правильного висновку, що працівник, який був прийнятий на роботу у поточному році, має право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у разі наявності для цього підстав.

Наведені норми розділу VII Положення №21-од в їх сукупності спростовують твердження позивачки щодо порушення прав працівників, які були прийняті на роботу у поточному році, на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Стосовно доводів позивачки про ненадання судом першої інстанції оцінки листу Дніпропетровського окружного адміністративного суду №03/82272/23 від 27.02.2023 як доказу того, що іншим працівникам, прийнятим на роботу у 2022 році, виплачувалася матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з визначеного позивачкою предмету спору, вказаний лист не є належним доказом у справі в розумінні ст.73 КАС України, оскільки дослідження конкретних підстав для виплати допомоги для вирішення соціально-побутових питань іншим особам, які не є учасниками цієї справи, не є предметом з`ясування у цій справі.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од в частині пункту 11 розділу VII за наведених позивачкою обставин.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що оскаржуваний пункт розділу VII Положення №21-од у спірних правовідносинах відповідачем взагалі не застосовувався.

Оскільки право працівника патронатної служби на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань реалізується за ініціативою самого працівника, умовою виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби є відповідне звернення помічника суду, втім, встановлені у справі обставини свідчать, що позивачка із заявою про виплату їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби у 2022 році до відповідача не зверталась.

І надана позивачці відповідь на її звернення від 13.01.2023 обґрунтована не приписами пункту 11 розділу VII Положення №21-од, а саме тим, що рішення про виплату приймається на підставі особистої заяви працівника, однак у 2022 році такої заяви позивачкою подано не було.

Враховуючи, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, здійснюється у межах відповідних бюджетних асигнувань, які виділяються на цю мету у відповідному бюджетному періоді, суд першої інстанції, посилаючись на норми чинного законодавства, в тому числі бюджетного, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для надання такої допомоги за минулий рік.

Посилання позивачки на те, що відповідач фактично заборонив їй подати відповідну заяву у 2022 році, не підтверджені належними та допустимими доказами, тому правильно відхилені судом першої інстанції як необґрунтовані. Надана позивачкою роздруківка текстових повідомлень з мессенджеру Viber не підтверджує наведених нею доводів, оскільки містить повідомлення з проханням подати заяви тим, хто працює у штаті понад рік та з інформацією про те, що діє Положення №21-од, однак не містить заборони ОСОБА_1 та/або іншим працівникам апарату суду подавати відповідні заяви про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Підсумовуючи викладене, враховуючи, що наявні матеріали справи не містять доказів подання позивачкою в 2022 році заяви про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і відмови відповідача прийняти таку заяву, в тому числі з підстав, наведених в пункті 11 розділу VII Положення № 21-од, або вчинення відповідачем інших дій або прийняття рішень, які б свідчили про порушення або обмеження права позивачки на отримання такої допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь позивачки матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі №160/4534/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко