Справа № 640/20653/19
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про прийняття адміністративної справи до провадження

09 листопада 2023 року м. Київ № 640/20653/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Дудін С.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління державної Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобо`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління державної Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області , у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2019 року №312-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути його заяву особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.

08.09.2023 справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду та за результатом автоматизованого розподілу передана на розгляд судді Дудіну С.О.

На підставі цього, справа підлягає прийняттю до провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Скасовуючи вищевказані судові рішення, Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не знайшли вагомих підстав вважати, що для позивача існує загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості чи інших суттєвих порушень прав людини у разі повернення до Латвійської Республіки.

Суди попередніх інстанцій відхилили твердження позивача про систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки.

Суди зазначили, що 12 лютого 2015 року набули чинності зміни до Кримінального кодексу Латвійської Республіки у частині відповідальності за незаконну участь у збройному конфлікті. Зокрема, кодекс доповнено статтею 77.1 зміст якої полягає у наступному: «особа, яка здійснить незаконну участь у збройному конфлікті, тобто активну участь у збройному конфлікті за межами Латвійської Республіки, яка спрямована проти територіальної цілісності і політичної незалежності держави чи іншим чином суперечить міжнародним правовим зобов`язанням Латвійської Республіки, не дотримуючись нормативних актів або міжнародних договорів, обов`язкових для Латвійської Республіки, карається позбавленням волі на строк до десяти років з випробувальним наглядом строком до трьох років».

Суди констатували, що інформації щодо розшуку позивача правоохоронними органами Латвії за обвинуваченням згідно статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, матеріали справи не містять, а тому побоювання позивача про можливе кримінальне переслідування за цією статтею є необґрунтованими.

Разом із тим, суди не перевірили, чи була належним чином проведена відповідачем оцінка доводів позивача у контексті його побоювань кримінального переслідування за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки.

Так, у відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.134), у тексті апеляційної скарги від 25 березня 2020 року (а.с.169) та у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 02 червня 2020 року позивач (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) звертав увагу на те, що його може бути піддано кримінальному переслідуванню за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, яка встановлює відповідальність за службу в збройних силах, силах внутрішньої безпеки, військовій організації, розвідувальній службі або службі безпеки, поліції або службах юстиції іноземних держав або інших суб`єктів міжнародного права.

Позивач зазначав, що під час служби в АТО (з 18 жовтня 2014 року по 17 червня 2015 року) він перебував у складі Військової частини НОМЕР_1 (зараз НОМЕР_2 ), на підтвердження чого до матеріалів його особової справи долучено відповідні докази (а.с. 66 [зворотній бік] - 70). Переконував, що звертався до посадових осіб відповідача із вимогою направити запит до Міністерства оборони України з метою отримання інформації про його статус на момент подання ним заяви (чи виведений до резерву, чи має якийсь інший статус), однак такий запит не було направлено.

Верховний Суд констатував, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки зазначеним вище аргументам позивача, не установили чи проводилась відповідачем належна перевірка доводів скаржника щодо можливого кримінального переслідування позивача за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки та чи з`ясовував відповідач у якому статусі обліковувався позивач у Збройних Силах України станом на 15 грудня 2016 року (дата внесення до Кримінального кодексу Латвійської Республіки статті 95.1) та пізніше.

У тексті апеляційної скарги (а.с.168), у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 02 червня 2020 року (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) та у тексті касаційної скарги позивач зазначає, що відповідачем та судами попередніх інстанцій належним чином не досліджувалось питання легальності перетину ним Державного кордону України. Звертає увагу на те, що згідно із договором між Латвійською Республікою та Державою Україна особи, які мають статус «негромадянина» повинні мати візу для безперешкодного перетину кордону, у той час як у нього такої візи не було. Скаржник вважає, що відсутність зі сторони відповідача дій, спрямованих на перевірку легальності перетину позивачем Державного кордону України є порушенням процедури розгляду його заяви про визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та свідчить про неналежне виконання працівниками міграційної служби своїх обов`язків щодо перевірки/установлення усіх обставин справи позивача.

Верховний Суд зазначив, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.

Верховний Суд, проаналізувавши оскаржувані судові рішення зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки указаним доводам позивача з урахуванням значення цієї інформації для установлення обставин справи, що входять до предмета доказування та з огляду на порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.132), у судовому засіданні в суді першої інстанції (згідно аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції від 20 лютого 2020 року), у тексті апеляційної скарги (а.с.169, зворотній бік) та у тексті касаційної скарги позивач звертає увагу на те, що відповідач відмовляючи у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та суди попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень не беруть до уваги показання свідків чим, на його думку, відмовляють йому у реалізації його права на виклик свідків і на справедливий судовий розгляд. Зазначає, що неодноразово просив допитати як свідка ОСОБА_2 , яка проживає у м.Києві та була безпосереднім свідком подій, що розгортались навколо позивача та його родини та володіє інформацією, яка є важливою для вирішення подальшої долі позивача.

Верховний Суд зазначив, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки зазначеним доводам скаржника, зокрема щодо правомірності неврахування відповідачем свідчень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.39-41) при вирішення питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.134), у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) позивач звертав увагу на те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення за заявою позивача, використав як джерело інформації ресурс, заборонений на території України, а саме «Комсомольскую правду» (а.с.112 зворотній бік - 114), яка належить порталу «Baltnews.LV», кінцевим бенефіциаром якої є Міжнародне інформаційне агентство «Россия сегодня». Зазначає, що цей інформаційний портал заборонений для використання на території України, на підтвердження чого надав до суду копію Указу Президента від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» та роздруківки з відкритих джерел матеріалів, де міститься інформація щодо засновника і власника видання «Комсомольская правда», Baltnews.LV, МІА «Россия сегодня» (а.с. 188-193).

Верховний Суд звернув увагу на те, що оцінка побоюванням особи, яка звертається до Державної міграційної служби України, обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Водночас Верховний Суд констатував, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки зазначеним доводам позивача, не визначили які саме факти установив відповідач на підставі публікації в «Комсомольской правде» та чи є це джерело достовірним з огляду Указ Президента, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування санкцій.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до частини другої статті 241 КАС України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 49, 171, 179, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Прийняти адміністративну справу до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Дудіна С. О.

Справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

2. Витребувати від відповідача:

- письмові пояснення з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної в постанові у цій справі, з наданням відповідних підтверджуючих доказів;

- документально підтверджені письмові пояснення про те, чи була належним чином проведена відповідачем оцінка доводів позивача у контексті його побоювань кримінального переслідування за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, та чи з`ясовував відповідач у якому статусі обліковувався позивач у Збройних Силах України станом на 15 грудня 2016 року (дата внесення до Кримінального кодексу Латвійської Республіки статті 95.1) та пізніше;

- документально підтверджені письмові пояснення про те, чи досліджувалось відповідачем питання легальності перетину позивачем Державного кордону України;

- документально підтверджені та нормативно обґрунтовані письмові пояснення щодо підстав неврахування відповідачем свідчень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 при вирішення питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

- документально підтверджені письмові пояснення про те, які саме факти установив відповідач на підставі публікації в «Комсомольской правде» та чи є це джерело достовірним з огляду Указ Президента, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування санкцій.

3. Повідомити учасникам справи, що відповідно до положень статті 94 КАС України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

4. Роз`яснити учасникам судового процесу, що відповідно до положень статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України за неподання без поважних причин доказів, витребуваних судом, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом, зокрема, штраф або тимчасове вилучення доказів для дослідження судом.

У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

5. Роз`яснити учасникам судового процесу, що відповідно до положень статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

6. Роз`яснити учасникам справи про можливість отримання інформації по справі, що розглядається, на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за посиланням: http://adm.ko.court.gov.ua/sud1070/.

7. Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

8. У зв`язку з відсутністю у суді можливості друкування документів, які надходять через підсистему "Електронний Суд" чи на офіційну електронну адресу суду, документи до суду направляти засобами поштового зв`язку або нарочно у паперовому вигляді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя Дудін С.О.