Справа № 826/6887/18
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Кравчука В.М.
10 листопада 2023 року
справа №826/6887/18
Верховний Суд розглянув касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 у справі за позовом адвоката Андрощука Юрія Петровича до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06.12.2017 адвокат Андрощук Ю.П. як представник ОСОБА_1 , звернувся до ГТУЮ у Київській області зі скаргою на дії державного реєстратора, в якій просив:
- скасувати дії державного реєстратора відносно зняття арешту і накласти арешт на квартиру, яка розташована у АДРЕСА_1 на виконання ухвал суду;
- вжити невідкладних заходів щодо негайного припинення незаконної діяльності Філії КП Миронопільської сільської ради «Результат», та позбавити її права здійснювати реєстраційні дії.
На думку скаржника, державний реєстратор безпідставно двічі зняв арешт на нерухоме майно не перевіривши існування відповідних судових рішень.
Листом Комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві №А-42 1546/3.4 від 12.01.2018 за результатами розгляду скарги адвоката Андрощука Ю.П., що діє в інтересах ОСОБА_1 , від 29.11.2017, направленої листом ГТУЮ у Київській області № 3.3-14/4922 від 08.12.2017, зареєстрованої в ГТУЮ у м. Києві 03.01.2018 за № 42, Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, 10.01.2018 прийнято мотивоване рішення про направлення скарги за належністю до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ для розгляду.
25.01.2018 Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ за результатами розгляду скарги від 29.11.2017 складено висновок, згідно з яким скарга не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини першої ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України, так як оскаржуване рішення про державну реєстрацію виникнення права власності прийняте на підставі рішення суду.
Комісія дійшла висновку, що скарга оформлена без дотримання вимог, зазначених частиною п`ятою ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки додані до скарги копії документів не засвідчені в повному обсязі в установленому порядку.
Наказом МЮУ №301/7 від 31.01.2018 відмовлено у задоволенні скарги адвоката Андрощука Ю.П. від 29.11.2017 у зв`язку з тим, що розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції МЮУ, оскільки право власності набуто на підставі рішення суду, а також додані до скарги копії документи не засвідчені в установленому порядку.
Не погоджуючись з таким рішенням Мінюсту, вважаючи його протиправним, адвокат Андрощук Ю.П. звернувся до суду.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідачем безпідставно відмовлено у задоволенні його скарги. Наголошував на тому, що у скарзі не йдеться про рішення суду, на підставі якого набуто право власності, а про дії державного реєстратора, який вчинив реєстраційну дію на підставі підробленого документу, дійсність якого не перевірив. Крім того, ним додано до скарги документи - витяги з державних реєстрів, які не потребують посвідчення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 31.01.2018 №301/7 "Про відмову в задоволенні скарги адвоката Андрощука Ю.П. від 29.11.17".

Зобов`язано Міністерство юстиції України вирішити питання щодо скерування скарги адвоката Андрощука Ю.П. від 29.11.2017 за належністю до територіального органу для розгляду по суті.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що згідно змісту скарги позивачем оскаржуються дії (рішення) державного реєстратора щодо внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким виключено запис про обтяження нерухомого майна на підставі підробленого (неіснуючого) судового рішення. За наслідками внесення запису про зняття арешту з нерухомого майна не було внесено записів про реєстрацію права власності на майно за іншою особою, ніж попередньо була зазначена в Реєстрі як власник нерухомого майна. Відповідно, подана скарга не стосується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і до компетенції Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України не відноситься.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що належним суб`єктом розгляду скарги є територіальний орган Міністерства юстиції України, і отримавши скаргу, відповідач мав це встановити та скерувати скаргу для розгляду по суті згідно п. 6 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128.

Також суди дійшли висновку, що перевірка дотримання формальних вимог щодо скарги, в тому числі, чи є необхідним завіряти додані до скарги документи, відноситься до повноважень органу, компетентного розглядати скаргу.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач покликається на:

(1) помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо не віднесення розгляду поданої позивачем скарги, до повноважень Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ;

(2) дослідивши зміст скарги, Комісія дійшла висновку, що розгляд порушених в ній питань не належить до компетенції Мінюсту, оскільки право набуте на підставі рішення суду;

(3) додані до скарги документи, які підтверджують факт порушення прав скаржника, не були засвідчені у встановленому порядку.

ІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний суд скасував судові рішення та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову.

Суд виходив з того, що позов у справі подано Андрощуком Ю.П. , який, як адвокат, надавав правову допомогу ОСОБА_1 під час звернення останнього до відповідача зі скаргою на рішення та дії державного реєстратора.

Предметом оскарження у цій справі є наказ Міністерства юстиції України, яким відмовлено у задоволенні скарги адвоката Андрощука Ю.П. на рішення державного реєстратора про скасування арешту на належну ОСОБА_1 квартиру.

При цьому, подаючи скаргу, Андрощук Ю.П. , на підставі ордера та договору про правову допомогу, діяв в інтересах ОСОБА_1 .

Таким чином, як звернення зі скаргою до Міністерства юстиції України, так і звернення з позовом до суду пов?язане із захистом прав, свобод та законних інтересів саме ОСОБА_1 .

Натомість позов до суду подано не безпосередньо ОСОБА_1 чи в його інтересах, а самостійно Андрощуком Ю.П. , який не є учасником спірних правовідносин і оскаржуваний у цій справі наказ Міністерства юстиції України не справляє вплив на його права, свободи та інтереси. При цьому, ОСОБА_1 до участі у справі залучений не був і докази його обізнаності про розгляд справи відсутні.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень зроблено за позовом неналежного позивача, оскаржуване рішення прав та інтересів Андрощука Ю.П. не порушує, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таке порушення норм процесуального права не може розглядатись як формальне і залишатись без відповідного реагування, оскільки суперечить засадам диспозитивності і позбавляє особу можливості розпоряджатись своїми вимогами на свій розсуд.

ІІІ. МОТИВИ НЕЗГОДИ З БІЛЬШІСТЮ

Не поділяю підхід, застосований Судом до вирішення цієї справи, оскільки вважаю його проявом надмірного формалізму. На мій погляд, не було практичної необхідності скасовувати законне судове рішення.

Дійсно, під час подання позову адвокат Андрощук Ю.П. зазначив позивачем себе, хоча мав би позначити, що діє в інтересах свого довірителя ОСОБА_1 . Погоджуюся - це помилка.

Та цей недолік не став на заваді судовому розгляду. Суд першої інстанції не залишив позовної заяви без розгляду, не пропонував уточнити особу позивача, хоча мав таке право. Відповідач теж не звернув на це уваги. Суд апеляційної інстанції теж не вбачав у цьому проблеми і вирішував спір по суті.

Спір вирішено у 2018 році - позов задоволено частково. Як зазначив представник Мінюсту у судовому засіданні, судове рішення виконане - Міністерство скерувало скаргу адвоката Андрощука Ю.П. від 29.11.2017 (в інтересах ОСОБА_1 ) за належністю до територіального органу для розгляду по суті. Отже, спірні правовідносини давно припинилися.

Таким чином, не зважаючи на те, що адвокат Андрощук Ю.П. не зазначив у позовній заяві, що звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 , результат розгляду справи мав наслідки саме для ОСОБА_1 - скаргу його представника було розглянуто.

Відсутність у справі самого ОСОБА_1 і не повідомлення його про час та місце розгляду справи не мала негативних наслідків для нього, оскільки адвокат Андрощук Ю.П., вів справу де-факто в його інтересах. Зрештою, ОСОБА_1 до Верховного Суду не скаржиться.

Варто звернути увагу і на те, що неналежність позивача не була доводом касаційної скарги Мінюсту. Суд з власної ініціативи вийшов за межі доводів касаційної скарги і фактично підмінив їх власними. При цьому, вихід за межі позовних вимог відбувся не в інтересах позивача (що б узгоджувалося з метою адміністративного судочинства), і навіть не в інтересах відповідача - він про це не просив, а в інтересах «законності».

Між тим, Верховний Суд неодноразово, з посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Сутяжник проти Росії» (№ 8269/02) робив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Істотна судова помилка - це порушення судом норм права, яке потягнуло за собою прийняття незаконного рішення.

Однак суд не навів жодних аргументів щодо незаконності судових рішень по суті. Мені воно видається правильним. Відтак вважаю, що не було у цій справі такої істотної помилки, яка б виправдала скасування правильного по суті і давно виконаного судового рішення.

Суд констатував порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 2 ст. 351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Однак суд не оцінив чи привела участь у справі представника замість його довірителя (належного позивача) до ухвалення незаконного рішення. Таким чином, формальне «переважило» сутнісне, а це не узгоджується з доктриною запобігання надмірному формалізму.

Вважаю, що наведені Судом аргументи не могли бути підставою для скасування судових рішень.

Суддя Кравчук В.М.