Справа № 2а-9302/11/1370
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2011-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2011 р. № 2а-9302/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Мричко Н.І.

за участю секретаря судового засідання Якимець О.І.

представника позивача Сільченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Головного управління юстиції у Львівській області, відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування постанови від 03.08.2011 року про відкриття виконавчого провадження №27973923, -

встановив :

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління юстиції у Львівській області (далі ГУЮ у Львівській області), відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі ВДВС ГУЮ у Львівській області), підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі ППВР ВДВС у Львівській області) в якому просить визнати протиправними дії державного виконавця та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.08.2011 року ВП №27972923.

Обгрунтовуючи свою позицію зсилається на те, що 03.08.2011 року державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області Тетюк Р.М, винесено постанову № 27973923 про відкриття виконавчого провадження з приводу примусового виконання виконавчого листа №2-а-56/2011 р. виданого Залізничним районним судом м.Львова про зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за період з 30.11.2003 р. до 03.11.2008 р.

Вказує на те, що оскаржувана постанова, винесена державним виконавцем всупереч вимогам норми ст.18 Закону України «Про виконавче провадження`з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема: не зазначена дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано виконавчий документ, ідентифікаційний номер стягувача. Зазначає, що ні в Положенні про головні управління Пенсійного фонду України, ні в інших нормативних документах не визначено, що Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області є територіальним підрозділом центрального органу виконавчої влади, як визначено в ст. 21 Закону.

Окрім цього зазначає те, що дана постанова не відповідає резолютивній частині постанови Залізничного районного суду від 15.06.2011 р. та виконавчому листі №2-а-56 2011 р., зокрема: в резолютивній частині постанови зазначено про зобов`язання ДПА в Київській області та ГУ ПФУ у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 30.11.2003 р. до 03.11.2008 р., а не до 03.11.2208 р., як зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, пояснення надав аналогічні до викладеного у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю.

Відповідачі явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили повторно, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили. Заяв про відкладення чи розгляду справи у його відсутність суду не надходило. З урахуванням викладеного, суд ухвалив розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, мотивуючи це наступним.

15.06.2011 року Залізничним районним судом м.Львова видано виконавчий лист у справі №2-а-56 2011 р. згідно до якого зобов`язано Державну податкову адміністрацію в Київській області і Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за період з 30.11.2003 р. до 03.11.2008 р.

На підставі вищезазначеного виконавчого документа 03.08.2011 року державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області Тетюком Р.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 27973923 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за період з 30.11.2003 р. до 2008 р.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Як вбачається з припису норми ст. 18 даного Закону у виконавчому документі повинні бути зазначені: найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо.

Положеннями ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Вказане положення ст. 25 Закону кореспондується із п. 3.6. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі-Інструкція-№74/5).

В порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: пропуску встановленого строку пред`явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; наявності інших обставин, передбачених законом, які виключають здійснення виконавчого провадження.

Таким чином, доводи позивача про відсутність у виконавчому листі, на виконання якого була видана оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження, дати прийняття і номера рішення, ідентифікаційного номера стягувача, судом не беруться до уваги з тих підстав, що вони не перешкоджали провадженню виконавчих дій. Ідентифікаційний номер боржника, а також інші відомості, які ідентифікують боржника, зазначаються лише у тому випадку, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ або можуть сприяти примусовому виконанню.

Згідно припису норми ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження`встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 вищезазначеного Закону вбачається, що на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів

виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, військові прокуратури гарнізонів, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Відповідно до Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління ПФУ від 27.06.2002 р. №11-2 головні управління ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі утворюють систему органів Пенсійного фонду України, який є Центральним органом виконавчої влади.

Згідно п.1.1.Положення Про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

З огляду на вище викладе, суд приходить до висновку, що управління Пенсійного фонду України у Львівській області є територіальним підрозділом центрального органу виконавчої влади, як це визначено у ч.2 ст.21 ЗУ «Про виконавче провадження», а відтак, виконавче провадження згідно виконавчого листа №2-а-56 від 15.06.2011 року, відкрито правомірно.

Щодо посилання відповідача на невідповідність постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.08.2011 р. №27973923 резолютивній частини постанови Залізничного районного суду м.Львова від 15.06.2011 р. та виконавчому листі №2-а-56, виданого 28.07.2011 р. Залізничним районним судом м.Львова, зокрема: зазначення періоду нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 30.11.2003 р. до 03.11.2008 р., а не 03.11.2208, як це зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження, суд, перевіривши матеріалах справи, приходить до висновку про помилковість зазначення такого періоду, а саме: 30.11.2003 р. до 03.11.2208 р.

Нормою ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно припису ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним оспорюваного рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об`єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, перевіривши наявні у справі докази, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому позов до задоволення не підлягає.

З урахуванням норм ст. 94 КАС України, судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 18, 19, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 18 листопада 2011 року.

Суддя Мричко Н.І.