Справа № 460/11436/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/11436/23 пров. № А/857/11314/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року (головуючий суддя Комшелюк Т.О., м. Рівне) у справі № 460/11436/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати йому з 02 березня 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам згідно Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 02 березня 2023 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітнім платам згідно Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Позов обгрунтовує тим, що з 02.03.23 зареєстрований і проживає в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджених постановою Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991, віднесений до зони гарантованого добровільного відселення, а тому відповідач повинен проводити виплату щомісячної доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 відновлено право на отримання підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вказує, що законодавцем право на отримання передбаченого ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильської катастрофи підвищення до пенсії не ставиться в залежність від категорії зони радіоактивного забруднення території. Зазначає, що позивачем до матеріалів справи надана копія посвідчення, яке підтверджує наявність відповідного статусу та наявність права на користування пільгами, передбаченими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вважає, що його право на отримання такого підвищення також підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у зразковій справі № 240/4937/18.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо її задоволення та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області; не працює та проживає з 02.03.23 у населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесений до зони гарантованого добровільного відселення.

13.03.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про нарахування та виплату йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам згідно Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, починаючи з 02.03.2023.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 30.03.2023 №1000-0202-8/47667 відмовлено позивачу у здійсненні такого нарахування.

Вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо ненарахування та невиплати доплати до пенсії йому, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у порядку статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ( далі Закон №796-ХІІ ) , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів своє право на отримання підвищення до пенсії, оскільки не надав посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідної категорії. Надане позивачем посвідчення громадянина, який проживає на території посиленого радіологічного контролю, не надає йому права на пільги та компенсації, встановлені ст.39 Закону №796-ХІІ, оскільки з 01.01.2015 стаття 23 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ, яка визначала перелік компенсацій та пільг для громадян, віднесених до 4 категорії, виключена, як і зона посиленого радіоекологічного контролю (4 зона) виключена з переліку територій радіоактивного забруднення, визначених Законом України від 27 лютого 1991 року «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 791а-XII).

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ), який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Стаття 39 Закону №796-ХІІ (у редакції, чинній до 01.01.2015), була викладена у наступній редакції :

1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

28.12.2014 було прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII (далі - Закон №76), який набрав чинності 01.01.2015, п.п.7 п.4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39, 45.

04.02.2016 було прийнято Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №987-VIII (далі - Закон №987), який згідно з розділом II «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01.01.2016 та яким включено до Закону №796-ХІІ статтю 39 наступного змісту : «Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) п.п.7 п.4 розділу І Закону №76-VIII, і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України у цьому рішенні вказав, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, Закон №76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

При цьому, в рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання, а саме, застосування статей 53, 60 №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування ст.39 Закону №796-ХІІ Рішення не містить.

Апеляційний суд зазначає, що Конституційний Суд України у Рішенні №1-зп від 13.05.1997 висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Так, виходячи з наведеного, з 17.07.2018 відновила дію редакція ст.39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015.

Колегія суддів звертає увагу, що ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону №987, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом №796-ХІІ.

Стаття 39 у редакції Закону №987-ХІІ, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак, редакція цієї статті, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта, зокрема, статті 39 Закону №796-ХІІ, до внесення змін Законом №76 спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність з 01.01.2016 статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-ХІІ.

Ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та ст. 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Тобто, з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 6-р/2018 від 17.07.2018 непрацюючі пенсіонери, які проживають на території радіоактивного забруднення, мають право на отримання підвищення до пенсії на підставі ст. 39 Закону №796-ХІІ.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18.

Як вбачається з відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 30.03.2023 №1000-0202-8/47667 (а.с. 12) позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Трудовою книжкою позивача підтверджується, що він не працює, 21.02.23 звільнений з роботи за власним бажанням ( запис трудової книжки №42, а.с.11 ).

Довідкою Вирівської сільської ради Сарненського району ( а.с 17) підтверджується те, що позивач з 02 березня 2023 року зареєстрований і проживає у селі Селище Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Дані обставини відповідачем не заперечуються.

Таким чином, доказами, що є в матеріалах справи підтверджується, що позивач є непрацюючим пенсіонером і проживає в населеному пункті, який віднесений до зони гарантованого добровільного відселення.

З вищенаведеного можна зробити висновок про наявність у позивача усіх умов, передбачених статтею 39 Закону №796-ХІІ, відтак, ОСОБА_1 є особою, яка має право на отримання підвищення до пенсії як особа, яка не працює, є пенсіонером і проживає на території гарантованого добровільного відселення, тому висновки суду першої інстанції про відмову у позові зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і позов слід задовольнити.

Щодо висновків суду першої інстанції про необхідність статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи і наявність відповідного посвідчення, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.65 Закону №796 посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

При цьому, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18, положення статті 39 Закону №796-ХІІ не ставлять у залежність право особи - непрацюючого пенсіонера, який проживає на території радіоактивного забруднення, на підвищення до пенсії з наявністю/відсутністю у неї посвідчення, що підтверджує віднесення до осіб, постраждалих від Чорнобильської катастрофи. Системний аналіз положень Закону №796-ХІІ дає підстави дійти висновку, що цей закон спрямований на регулювання правового становища широкого кола громадян, не всі з яких мають право на отримання посвідчення встановленого зразка. Право на отримання підвищення до пенсії гарантується (1) непрацюючим (2) пенсіонерам, які (3) проживають на територіях радіоактивного забруднення.

У даному контексті також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18 визначила обставини цієї зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, а саме: а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; б) позивач є непрацюючим пенсіонером; в) відповідачем є відповідне управління ПФУ; г) предметом спору є нарахування та виплата із 17.07.2018 підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному частиною другою статті 39 Закону №796, у редакції, чинній до 01.01.2015.

В цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що за ознаками типових справ ця справа (№240/4937/18) є зразковою для справ, у яких предметом спору є виплата пенсійними органами непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірах, установлених частиною другою статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дана справа є типовою і відповідає ознакам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №240/4937/18.

Частиною 3 ст. 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного суду у постанові від 18 березня 2020 року в зразковій справі №240/4937/18, внаслідок чого безпідставно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Таким чином, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову.

З огляду на результат апеляційного розгляду та документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору за подання позову в розмірі 1073,60 грн. та апеляційної скарги - у розмірі 1610,40 грн., відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України слід відшкодувати ОСОБА_1 понесені судові витрати шляхом стягнення їх за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2023 року у справі № 460/11436/23 скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 02 березня 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 02 березня 2023 року підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, місцезнаходження: м. Фастів, вул. Андрія Саєнка, 10, 08500) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар