Справа № 480/11587/23
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
Cуддя Сумського окружного адміністративного суду Глазько С.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню,
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), у якій просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову головного державного виконавця ВПВР управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Ричкаля С.П. № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Ухвалою суду від 02.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Також вказаною ухвалою ОСОБА_1 було роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали позовна заява буде вважатись неподаною та підлягає поверненню позивачеві.
Постановляючи вказану ухвалу суд зазначив, що особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця унормовано ст. 287 КАС України, на яку і посилається позивач у своїй заяві. Разом з тим, з прохальної частини заяви вбачається, що позивач просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову головного державного виконавця ВПВР управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Ричкаля С.П. № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Таким чином, суд зазначив, що зміст позовних вимог позивача не відповідає вимогам ст.287 КАС України, оскільки позивач не зазначає, яким саме рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено її права, свободи чи інтереси. Враховуючи викладене, позивачу пропонувалося усунути недоліки позовної заяви шляхом уточнення позовних вимог, з урахуванням вимог ст.287 КАС України.
Крім того, було зазначено про невідповідність позовної заяви вимогам п. 11 ч. 5 ст. 160, ч. 1 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зазначено про необхідність сплатити судовий збір.
Також у вказаній ухвалі, судом було проаналізовано заяву ОСОБА_1 та зазначено, що обґрунтовуючи заяву, позивач зазначає, що нею було пред`явлено позов до стягувача про зобов`язання винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 65623608 з виконання постанови державного виконавця № 52314137 від 30.01.2018. Утім, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 у справі № 480/347/23 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. У подальшому, позивач звернулась до суду з позовом про скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору № 52314137 від 30.01.2018. Ухвалою суду від 05.05.2023 по справі №480/3229/23 позов було повернуто у зв`язку з пропуском строку. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2023 ухвалу суду було залишено без змін. Підставами для скасування постанови у вказаному позові було зазначено, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного суду у постанові від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18. Однак, у зв`язку з пропуском строку подання такого позову, судами не досліджувалось питання правомірності такої постанови, а тому за таких обставин належним способом захисту порушених прав боржника (як вважає ОСОБА_1 ) є саме визнання постанови державного виконавця від 30.01.2018 ВП №52314137 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню з вищевикладених підстав на підставі аналогії закону та в порядку ст. 7, 374 КАС України.
З урахуванням вищевикладеного, суд в ухвалі від 02.11.2023 зазначив, що змінюючи формулювання позовних вимог у спосіб не встановлений КАС України, позивач фактично намагається у судовому порядку переглянути (оскаржити) постанову про стягнення виконавчого збору ВП №52314137, яка була винесена ще 30.01.2018. У той же час, відповідно до ч.2 ст.287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
У зв`язку з викладеним, позивачу було вказано на необхідність надати суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду або докази на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
На виконання ухвали суду від 02.11.2023 представником ОСОБА_1 09.11.2023 було подано до суду заяву, у якій він зазначив, що ОСОБА_1 було подано до суду не позовну заяву, а заяву про визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню, а тому у суду відсутні законні підстави для залишення вказаної заяви без руху з підстав пропуску строку та несплати судового збору, адже подання такої заяви не обмежено жодним процесуальним строком та судовий збір за подання такої заяви не стягується.
Обґрунтовуючи вказану заяву представник ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Відповідно до частини першої статті 374 КАС України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувана або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому, адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективний захист порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Враховуючи все вищевикладене, представник ОСОБА_1 вважав, що таке процесуальне рішення суду як залишення без руху заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не передбачене чинним законодавством, та фактично обмежує право боржника на доступ до правосуддя з метою належного захисту її порушених прав та інтересів, а тому, керуючись ст.ст. 6, 17, 104, 105, 106, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, п.7 4.5 ст.27; п.5 ч.1 ст.39, ст.40, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», просив прийняти заяву ОСОБА_1 про визнати такою, що не підлягає виконанню постанову головного державного виконавця ВПВР управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Ричкаля С.П. № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору до розгляду, розглянути по суті та винести відповідне рішення.
Суд, розглянувши вказану заяву представника ОСОБА_1 , зазначає наступне.
Доводи заявника з приводу того, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, а тому останній звертається з вимогою про визнання її такою, що не підлягає виконанню, в порядку статті 374 КАС України, суд вважає безпідставним з огляду на наступне.
Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню та є виконавчими документами.
Одним з таких документів, відповідно до пункту 5 частини 1 вказаної статті, є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Статтею 374 Кодексу адміністративного судочинства врегульовано порядок виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Так, частиною 2 ст. 374 КАС України встановлено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Поряд із цим, частиною 1 цієї ж статті встановлено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
З аналізу вказаної норми вбачається, що визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню може лише суд, що такий виконавчий документ видав.
Враховуючи, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП №52314137 видана головним державним виконавцем ВПВР управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Ричкаля С.П., а тому вона не може бути визнана такою, що не підлягає виконанню у судовому порядку.
Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що із змісту заяви вбачається, що фактично така заява подана до суду у зв`язку із незгодою заявника із винесеною постановою про стягнення виконавчого збору ВП №52314137, яка була винесена ще 30.01.2018. Разом з тим, як вже вищезазначено, позивач намагалася у належний спосіб оскаржити вказану постанову, а саме позивач звернулась до суду з позовом про скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору № 52314137 від 30.01.2018. Ухвалою суду від 05.05.2023 по справі №480/3229/23 позов було повернуто у зв`язку з пропуском строку. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2023 ухвалу суду було залишено без змін.
Щодо посилання представника позивача на ст.ст. 2,5,6,19 КАС України, то суд вважає за потрібне роз`яснити позивачу, що відповідно до вказаних норм завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Разом з тим суд зазначає, що вищевказаний захист порушеного права у порядку адміністративного судочинства здійснюється виключно за наявності публічно-правового спору між фізичними, юридичними особами з одного боку та суб`єктів владних повноважень з іншого боку.
У даному випадку представник Конєвої І.В. самостійно у своїй заяві від 09.11.2023 зазначає, що Конєвою І.В. подається не позовна заява (адміністративний позов), а подається заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що з огляду на відсутність публічно-правового спору між сторонами (відсутність позовних вимог, адміністративної справи, або рішення суду прийнятого в порядку адміністративного судочинства), зазначені у заяві вимоги не можуть бути розглянуті адміністративним судом у порядку ст.374 КАС України.
Враховуючи викладене, заява ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню підлягає поверненню.
Керуючись ст.ст. 169, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню і додані до неї документи - повернути позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя С.М. Глазько