Справа № 240/34335/22
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/34335/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко А.В.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

10 листопада 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом у якому просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, відповідно до ст.115 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком як матері інваліда з дитинства, відповідно до ст.115 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", з 02.06.2022.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 15.05.2023 в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності, тому за таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері особи інваліда з дитинства, оскільки вона не надала відповідачу висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що вона є матір`ю та виховує доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом з дитинства, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК.

Вважає, що законодавство на момент звернення із заявою про призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, не містить в обов`язкової умови для призначення такого виду пенсії встановлення дитині інвалідності до досягнення нею 6-річного віку, тому відмова відповідача у призначенні пенсії за віком є необґрунтованою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зазначає, що позивача було повідомлено, що в доданих до звернення документах відсутнє підтвердження, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, тому відсутні підстави для призначення позивачу пенсії, як матері інваліда з дитинства.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є матір`ю ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з медичним висновком №31 на дитину інваліда з дитинства віком до 16 років від 26.06.2002, ОСОБА_2 має захворювання: вроджена вада розвитку, лівобічна геміатрофія з вкороченням лівої нижньої кінцівки на 2 см, лівої верхньої кінцівки на 0,5 см, лівосторонній поперековий сколіоз ІІ ступеню, остеохондроз поперекового відділу хребта.

Також згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії ЖИА від №114822, ОСОБА_2 з 09.03.2010 встановлено ІІІ групу інвалідності та вказано, що вона є інвалідом з дитинства.

02 червня 2023 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зі зверненням про призначення пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, що не заперечується сторонами.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та 08 червня 2022 року прийнято рішення №34 про відмову у призначенні пенсії.

В зазначеному рішенні вказано, що заявником не додано до звернення документів про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, що є порушенням вимог п. 2.18 Порядку №22-1.

Згідно інформації викладеної в листі від 14.06.2022 №0600-0205-8/41672 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про відмову в призначенні їй пенсії відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", з тих підстав, що в доданих до звернення документах позивачем не надано висновку лікарсько-консультаційної комісії, про те, що ОСОБА_2 , 1992 року народження, мала медичні показання щодо визнання дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (статті 44 Конституції України).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за № 1788-XII (надалі також - Закон № 1788-ХІІ) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. є і ж ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV (надалі також - Закон України № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону України № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

За приписами абз. 4 п. 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином установлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 статті 1 Закону України № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі України № 875-ХІІ, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Таким чином, пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України № 1058-IV.

Таким чином Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважала недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття інвалід з дитинства як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

На підставі ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновок, викладений у зазначеній постанові.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, за таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері особи інваліда з дитинства, оскільки вона не надала відповідачу висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

В свою чергу позивач стверджує, що її донька, визнана інвалідом з дитинства, оскільки вона здійснювала за нею догляд, то має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Водночас, висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, позивачем надано не було.

Тобто, щоб отримати пенсію достроково по досягнення 50-річного віку як матері дитини-інваліда, позивачкою необхідно було надати висновок лікарсько-консультативної комісії, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Доводи позивачки, що вона має право на призначення пенсії до досягнення пенсійного віку як матері дитини з інвалідністю, так як її донька - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є інвалідом з дитинства на підставі медичного висновку №31 на дитину інваліда з дитинства віком до 16 років від 26.06.2002, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ця обставина лише підтверджує призначення соціальної допомоги на дитину-інваліда (в даному випадку в 10 років), а не визнання доньки позивача до досягнення 6-річного віку дитиною з інвалідністю.

Крім того відповідно до листа Новоград-Волинської міської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 26.09.2022 року №196 направленого на адресу позивачки зазначено, що інвалідність ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , інваліда з дитинства третьої групи, згідно з наданих медичних документів, могла наступити до 18 річного віку. В даному листі комісія зазначила, що за висновком на ОСОБА_2 про інвалідність до досягнення шестирічного віку необхідно звернутися за місцем проживання в КНП Баранівську районну лікарню.

Відповідно до листа КНП "Баранівська центральна районна лікарня" №17 від 06.01.2023 року зазначено, що згідно з рішенням ЛКК від 04.01.2023 року, протокол №3 відповідно до наданих ксерокопій медичних документів ОСОБА_2 1992 року народження відсутня можливість надати висновок про те, що ОСОБА_2 мала медичні показники для визнання її дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, оскільки в цих документах не зафіксовані дані про вроджену ваду, яка зумовлює стійкі значні обмеження рухів та функцій опорно-рухового апарату.

Таким чином, в контексті оцінки правомірності дій пенсійного фонду, суд вважає правомірними дії відповідачів, оскільки для призначення пенсії позивачці остання мала надати належні медичні документи.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду, які, зокрема, ґрунтуються на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказане вище не позбавляє права позивача на повторне звернення до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (особою з інвалідністю з дитинства), надавши при цьому відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії.

Наведений висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2021 у справі №336/2781/17-а, від 18.01.2022 у справі №448/1650/17, від 19.01.2022 у справі № 636/2618/17.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.