Справа № 200/3943/23
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року Справа№200/3943/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та скасування рішення № 47 від 25.12.2021 щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком, зобов`язання здійснити на загальних підставах поновлення та виплату заборгованості з пенсії за віком без застосування законодавства, що регулює питання соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам з часу припинення, - з 01.11.2014, на картковий рахунок в АТ «СЕНС БАНК».

В наданому позові позивачем зауважено на протиправності припинення виплати пенсії, зазначено, що відповідач протиправно обмежив її у праві на отримання пенсії, вимагаючи реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, в той час позивач зареєстрована на підконтрольній території України у м. Українськ Донецької області, надала відповідачу достатні документи про місце проживання, вважає, що на неї не поширюються положення законодавства про внутрішньо переміщених осіб. Позивач вважає, що виплата пенсії не здійснюється з підстав, що не передбачені статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Наведені обставини позивач вважає такими, що свідчать про наявність підстав для поновлення виплати пенсії.

У наданому до суду відзиві на позов відповідач зазначив про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог. Відповідач, посилаючись на порядок отримання пенсій внутрішньо-переміщеними особами, що встановлений положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанов Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014, № 509 від 01.10.2014 зазначив, що виплата пенсії здійснюється за місцем перебування внутрішньо-переміщеної особи на обліку, що підтверджується відповідною довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення та видачі довідки про взяття на обліку внутрішньо-переміщеної особи, затвердженою Постановою КМУ № 509. На позивача поширюються дані норми, оскільки відповідно до відомостей паспорту вона зареєстрована у м. Донецьк, через що позивачу відмовлено у поновленні пенсії через відсутність довідки внутрішньо-переміщеної особи. В подальшому із відповідною довідкою позивач за поновлення виплати пенсії не зверталась.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 26.07.2023 позов залишено без руху. Ухвалою від 09.10.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою від 09.11.2023 позивачу поновлено строк звернення до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована з 16.12.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка Селидівської міської ради від 09.12.2021 № 2822. До цього згідно відомостей паспорту позивач раніше була зареєстрована у м. Донецьку.

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, про що останнім власноруч зазначено у відзиві.

15.12.2021 позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, до якої додала, в тому числі, «документ про місце проживання (реєстрації) особи № 2822», про що вказано у розписці до заяви.

У відповідь на вказане позивач отримала рішення відповідача № 47 від 25.12.2021 про відмову у виплаті припиненої з 01.11.2014 пенсії, з підстав відсутності в позивача довідки внутрішньо переміщеної особи. Рішення вмотивоване посиланнями на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанов Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014, № 509 від 01.10.2014.

Згідно наданого відповідачем протоколу з пенсійної справи позивача від 31.12.2021 відповідач зазначив у ньому адресою позивача саме адресу її реєстрації у м. Українськ. Проте, докази виплати позивачу пенсії за спірний період відсутні.

10.05.2023 позивач знов звернулась до відповідача із заявою за роз`ясненнями з приводу того, з яких підстав вона має ставати на облік як внутрішньо переміщена особа (якою вона не є, оскільки зареєстрована в м. Українськ), просила нарахувати та виплатити пенсію за період невиплати без застосування до неї законодавства, що регулює питання отримання пенсії внутрішньо переміщеними особами.

Листом від 07.06.2023 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати пенсії з 01.11.2014 за відсутності довідки внутрішньо переміщеної особи.

Будь-які документи, які б свідчили про оформлення припинення виплати пенсії позивачу з 01.11.2014 певним рішенням в матеріалах справи відсутні.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-VI ( далі за текстом ЗУ № 1058).

Стаття 4 Закону № 1058-ІV визначає, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні базується на Конституції України та складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно статті 5 ЗУ № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Питання виплати пенсій врегульовані абзацом першим частини 1 статті 47 зазначеного Закону, який в редакції чинній на час припинення виплати пенсії позивачу передбачав, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Абзац перший частини першої статті 47 в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016 передбачає, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений в цій статті перелік підстав припинення виплати пенсії є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна «законодавство» від 09.07.1998 № 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Разом з тим, за змістом пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000, виходячи з Конституції України Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11.07.1996, як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом. Закон не може бути змінений підзаконним правовим актом.

Під час розгляду справи судом не встановлено наявності визначених ст. 49 Закону № 1058 або іншими законами підстав припинення виплати позивачу пенсії, в матеріалах справи відсутнє також рішення про припинення виплати пенсії з листопада 2014 року, що свідчить про вчинення територіальним управлінням пенсійного фонду припинення виплати пенсії не у встановлений законом спосіб та за відсутності законодавчо визначених підстав.

Під час надання оцінки доводам відповідача те, що позивач має право на отримання пенсійних виплат виключно за умови підтвердження свого статусу внутрішньо-переміщеної особи, суд виходить із наступного.

22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014, яким відповідно до Конституції встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі ст. 7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

26.11.2014 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначалося, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

08.06.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою затверджені Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Водночас, дія зазначених підзаконних нормативно-правових актів поширюється лише на осіб, що отримали статус внутрішньо-переміщеної особи та не встановлює будь-яких особливостей виплати пенсії особам, що не набули такого статусу. Наведений підзаконний акт не є законом, а тому не може звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Як встановлено судом, позивач змінила місце свого постійного проживання та зареєструвалася на підконтрольній владі території Україні з грудня 2021 року.

В суду відсутні відомості про наявність в позивача статусу внутрішньо-переміщеної особи, з огляду на що відсутні підстави поширення на неї дії нормативно-правових актів, якими врегульований порядок отримання пенсійних виплат внутрішньо-переміщеними особами. Позивач зазначила, що такий статус отримувати не бажає та не оформлювала його.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08.07.2004 у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Висновок про те, що відсутність довідки про взяття особи на облік як такої, що переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати соціальних виплат, сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 по справі №243/3505/16-ц.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19.02.2021 у справі №812/83/18, від 09.02. 2021 у справі № 360/3875/18, від 17.03.2020 у справі №227/2158/17, від 23.06.2020 у справі №227/4106/17, від 30.11.2020 у справі №360/3365/18, правовідносини у яких є подібними до тих, які виникли у справі, що розглядається, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них під час розгляду цієї справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене вище свідчить про невиплату позивачу пенсії за відсутності на те законодавчо визначених підстав, чим порушено право позивача на соціальний захист, що передбачено ст. 46 Конституції України.

Враховуючи визначене вище, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача про невиплату позивачу пенсії через відсутність в неї статусу внутрішньо переміщеної особи, оскільки відсутність у позивача цього статусу не може впливати на реалізацію права на пенсійне забезпечення.

З огляду на таке та зважаючи на безпідставність припинення виплати позивачу пенсії з 01.11.2014 і відсутність рішення про таке припинення, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача від 25.12.2021 № 47 щодо відмови в поновленні виплати пенсії, а відтак вимоги позивача про скасування рішення від 25.12.2021 № 47 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, щодо позовних вимог про визнання протиправними дій суд зазначає, що позивачем не зазначено чітко у прохальній частині позову які саме дії вона просить взнати протиправними, в той час як якщо ці вимоги стосуються дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії, то вони охоплюються скасуванням рішення від 25.12.2021 № 47, а отже ці позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Зважаючи на безпідставність припинення виплати позивачу пенсії з 01.11.2014 та відсутність в позивача статусу внутрішньо переміщеної особи, що при цьому не перешкоджає реалізації її права на пенсію, суд дійшов висновку про обґрунтованість також вимог позивача про зобов`язання здійснити на загальних підставах поновлення та виплату заборгованості з пенсії за віком без застосування законодавства, що регулює питання соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам з часу припинення, - з 01.11.2014.

Стосовно вимог позивача поновити виплати пенсії та сплатити заборгованість на картковий рахунок в АТ «СЕНС БАНК», то такі вимоги задоволенню не підлягають як передчасні з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Зазначене питання має бути розглянуто відповідачем в ході вирішення питання поновлення позивачу виплати пенсії з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій - у межах суми стягнення за один місяць, з огляду на що рішення про зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість підлягає негайному виконанню в частині виплати пенсії за один місяць.

Відповідно до частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні суду. Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 8 цієї статті у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вказане, на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 1073,60 з відповідача повністю, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Беручи до уваги викладене вище, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 291, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 25.12.2021 № 47 щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити на загальних підставах поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та виплату заборгованості з пенсії за віком без застосування законодавства, що регулює питання соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам з часу припинення, - з 01.11.2014.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду у межах суми виплати пенсії за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, .

Суддя А.С. Михайлик