Справа № 640/36256/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2023 року м. Київ № 640/36256/21

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправним та скасування наказу № 615-к від 08.11.2021 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача допустити позивача до виконання трудових обов`язків головного спеціаліста відділу контрольних перевірок в сфері комунальних послуг Управління Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у м. Києві та Київській області та зобов`язання відповідача надавати позивачу доступ до робочого місця за наявності у неї негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП; стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного допущення до роботи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідач прийняв наказ відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення, проте, на переконання позивача, вказаний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що вимога відповідача щодо обов`язкової вакцинації від COVID-19 та відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати з підстав, зазначених в оскаржуваному наказі, є зміною істотних умов державної служби, про яку відповідач мав попередити позивача за 30 днів, але попередив про зміну умов оплати праці в бік погіршення фактично за 7 днів до відсторонення та позбавлення заробітної плати без пропозиції іншої роботи або іншої форми організації праці, такої як «надомна робота» або «дистанційна робота». Крім того, позивач вказує на те, що усуватися (відсторонятися) від роботи можуть особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, а обов`язкові профілактичні щеплення здійснюються в порядку, передбаченому законами України, тобто, вказані в оскаржуваному наказі положення статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань», не містять підстав для відсторонення від роботи працівника, у якого відсутнє щеплення від COVID-19, оскільки вказане щеплення не визначається жодним законом як обов`язкове. До того ж, позивач посилається на порушення відповідачем процедури відсторонення від роботи та права на працю, чим позбавив її заробітку, як джерела існування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 14.12.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду.

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону, Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Окружний адміністративний суд міста Києва невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його володінні, до Київського окружного адміністративного суду.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 прийнято справу до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

23.05.2023 до Київського окружного адміністративного суду (до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов 17.01.2022) від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача послався на вимоги пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою керівникам державних органів у тому числі доручено забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень. За змістом відзиву, відповідач як роботодавець вживав усіх необхідних заходів для забезпечення проходження повного курсу вакцинації працівниками НКРЕКП, тож, оскаржуваний наказ є правомірним та таким, що прийнятий у порядок, спосіб та в межах компетенції відповідача.

20.01.2022 представником позивача подано суду відповідь на відзив на позовну заяву.

31.01.2022 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

07.06.2022 відповідачем подано додаткові пояснення по справі.

24.06.2022 стороною позивача до суду подано письмові пояснення.

11.07.2022 відповідачем подано заперечення на додаткові пояснення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працює на посаді головного спеціаліста відділу контрольних перевірок в сфері комунальних послуг Управління НКРЕКП у м Києві та Київській області Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України).

08.11.2021 відповідач в особі керівника апарату Кострикіна О.В. прийняв наказ № 615-к від 08.11.2021 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати з 08.11.2021 на строк, до усунення причин, що зумовили відсторонення.

В Оскаржуваному наказі зазначається, що відповідно до статті 46, частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», пункту 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних проти епідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2», згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення, затвердженого наказом охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, відсторонено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу контрольних перевірок в сфері комунальних послуг Управління НКРЕКП у м Києві та Київській області, від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 на строк до усунення причин, що зумовили відсторонення. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОУІВ-19 ОСОБА_1 від 01.11.2021 та від 05.11.2021. Акт про ухилення від проходження щеплення проти СОVID-19 від 08.11.2021».

На думку позивача, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, є незаконним, що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право, крім іншого, на належні, безпечні і здорові умови праці, що стосується не тільки позивачки, а й співробітників та осіб, які її оточують.

Відповідно до положень статті 49 Конституції України, кожен має право, зокрема, на охорону здоров`я, медичну допомогу, що зумовлює позитивний обов`язок Держави .

Аналізуючи положення ст. 3, 43, 45, 49 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Відповідно, інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, тим більше, що позивач обіймає посаду державної/публічної служби та здійснює сервісну/делеговану функцію державного органу у забезпеченні великої кількості людей відповідними послугами.

З урахуванням наведеного, слід звернути увагу на відомий підхід «права та свободи однієї людини не є безмежними і закінчуються там, де починаються права та свободи іншої людини», що застосовно і у даному випадку, коли заявленим у позові правам позивачки кореспондуються права інших осіб, співробітників позивачки, які її оточують, на їх безпечне існування, на захист здоров`я, на безпечні і здорові умови праці осіб, які на службі оточують позивачку.

Такі права людини також завжди кореспондуються з обов`язком держави в їх ефективному захисті, що безпосередньо реалізується іншими громадянами України, які є державними службовцями.

Права людини і громадянина в Україні можуть обмежувати тільки у випадках, прямо передбачених Конституцією і з метою, зокрема, забезпечення охорони здоров`я, захисту прав і свобод інших людей.

У даному випадку, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших людей, які провели вакцинацію задля забезпечення загального благополуччя, епідемічної безпеки у суспільстві, зокрема, на державній службі.

Внаслідок встановлення справедливого балансу інтересів досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У рішенні від 28.04.2021 (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) ЄСПЛ підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації. Суд дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення ст. 8 Конвенції.

І хоча останнє стосувалося вакцинації дітей від дев`яти хвороб, включаючи дифтерію, коклюш, правець, поліомієліт, гепатит В, кір і краснуху («відомі» хвороби), висновки Суду у вказаній справі застосовні і до даної справи, оскільки стосується оцінки справедливого балансу інтересів, необхідності таких заходів у демократичному суспільстві, тобто висновки у вказаній справі застосовні з точки зору базових принципів та підходів ЄСПЛ до питання вакцинації.

У свою чергу, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Соломахін проти України», ЄСПЛ в контексті вакцинації дійшов висновків, втручання у фізичну цілісність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

З урахуванням викладеного, слід зазначити, що у даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Питання проведення обов`язкових профілактичних щеплень врегульоване нормами Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 № 2801-ХІІ, Законом України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ), Законом України від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон України від 24.02.1994№ 4004-ХІІ).

Згідно до ст. 30 Основ законодавства про охорону здоров`я, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань, можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

За змістом абз. 2 ст. 12 Закону України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до приписів абз. 2, 3 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ, обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи; що групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статті 12 Закону України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928), яким визначений такий перелік.

Згідно з цим Переліком, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

На момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до статті 29 Закону України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, на території України було установлено карантин.

До постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2022, постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 внесені зміни, відповідно до яких, текст постанови № 1236 було доповнено пунктом 41-6, що передбачає обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (підпункт 2 пункту 416); взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої ст. 94 Кодексу законів про працю України, частини першої ст. 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої ст. 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Тож, з наведеного слідує, що п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096) встановлено порядок відсторонення від роботи, який визначає умови та підстави відсторонення, час відсторонення та його документальне оформлення певним чином, при цьому, постанова Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 на момент прийняття оскаржуваного наказу не визнана, у встановленому законодавством порядку, протиправною або нечинною, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому виконанню.

Крім того, ст. 72 Закону України від10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», визначено, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків здійснюється лише одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення, тобто у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку у випадках: порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Проте, суд наголошує на тому, що вказаний перелік підстав відсторонення не є вичерпним, тож, оскільки позивач обіймає посаду у органі державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг та перебуває на державній службі, то до спірних відносин підлягає застосуванню ст. 46 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, в тому числі, в інших випадках, передбачених законодавством.

Як відомо, термін «законодавство» має широке значення, включає в себе, у тому числі спектр урядових рішень та інших підзаконних актів.

Так, законодавством передбачено, зокрема, ст. 12 Закону України 06.04.2000 № 1645-ІІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень.

Статтею 12 Закону України 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096), передбачено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень.

При цьому, той факт, що позивач відмовилась від проведення щеплення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, про що не заперечує і сама позивачка.

Водночас, тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи, в даному випадку, не є звільненням зі служби, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків.

Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Одночасно з цим, нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Досліджуючи питання, чи було відсторонення позивача від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в її право на повагу до приватного життя, суд вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності переконливих підстав. У кожному випадку, слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

До того ж, для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник, зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням тощо.

Відповідач, 14.05.2021 для організації проведення вакцинації звернувся до Міністерства охорони здоров`я листом від 14.05.2021 № 750/27.1/5-21, а також після настання відповідного етапу вакцинації, до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 12.07.2021 № 1110/27.1/5-21 для організації та проведення вакцинації працівників в приміщенні НКРЕКП мобільною бригадою вакцинації, та організовано проведення вакцинації в приміщенні НКРЕКП 6 разів: 13.07.2021 - перше щеплення вакциною BioNTech, Pfizer; 21.07.2021 - перше щеплення вакциною Moderna; 05.08.2021 - друге щеплення вакциною BioNTech, Pfizer; 19.08.2021 - друге щеплення вакциною Moderna; 10.09.2021 - перше щеплення вакциною BioNTech, Pfizer; 08.10.2021 -перше щеплення вакциною BioNTech, Pfizer. Тож, наведеним підтверджується, що відповідачем вживалися усі необхідні заходи для забезпечення проходження повного курсу вакцинації працівниками НКРЕКП.

У зв`язку з тим, що позивачем, відповідно до вимог законодавства та на безпосередню вимогу керівництва НКРЕКП, не було надано документів, які підтверджували б наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, як передбачено вимогами чинного законодавства, керівником апарату було законно прийнято рішення про відсторонення позивача від роботи, яке оформлене наказом від 08.11.2021 № 615-к.

Тому, вважати оскаржуваний наказ протиправним, підстав немає, тим більше, що він у частині позивачки втратив чинність та станом на дату розгляду спору, не порушує прав позивачки.

Відтак, оскаржуваний позивачкою наказ в частині її відсторонення від виконання службових обов`язків у зв`язку з відмовою (ухиленням) від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, без надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних) є правомірним.

Слід врахувати, що зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096, щодо відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, а також наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», набули чинності з 08.11.2021.

Таким чином, із зазначеної дати, відповідно до наведених приписів чинного законодавства, у відповідача підлягали відстороненню від роботи державні службовці, які на вказану дату відмовились або ухилились від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних).

Тобто, оскаржуваний наказ в частині відсторонення від роботи з 08.11.2021 у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, без надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних) є правомірним та необхідним задля забезпечення безпеки здоров`я оточуючих.

Щодо оплати праці за період відсторонення від роботи, а саме, з 08.11.2021 по дату допущення до роботи, суд зазначає, що оскільки при відстороненні від роботи у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 посадові обов`язки позивачем не виконувались, відсутні підстави для виплати заробітної плати за період відсторонення. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

При цьому, абзацом 2 ст. 12 Закону України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб ( інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Тобто, вказаною нормою Закону передбачений інший випадок відсторонення від роботи, а саме відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень.

Щодо положень п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020, суд зазначає, що підпункт 2 зазначеної норми встановлює імперативний припис керівникам державних органів забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Стосовно посилань позивача на обмеження її права на працю, суд вказує на необґрунтованість таких доводів позаяк, тимчасове обмеження права на працю було передбачено законодавством та виправданим, та прямо пов`язувалось з можливістю позивача пройти вакцинацію та приступити до роботи.

З огляду на вищевикладені обставини, а також з урахуванням того, що станом на теперішній час позивачку було допущено до роботи та поновлено нарахування й виплату їй заробітної плати, з урахуванням перебування його в простої, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та припинення нарахування й виплати заробітної до усунення причин, що стали підставою для такого відсторонення.

Також, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач дійсно скористалась правом на доступ до робочого місця за наявності в неї негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі НКРЕКП, відповідно, відсутні правові підстави вважати, що відповідач за наявності в позивача такого результату тестування вчиняв будь-які дії для обмеження останнього у доступі до робочого місця.

Також, позивач зазначає, що відповідачем не повідомлено у встановлений ч. 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» термін про зміну істотних умов державної служби, водночас, відповідно до норм ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу», до зміни істотних умов відносяться зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту). Проте, позивачем в позовній заяві не обґрунтовано, до якої зі змін він віднесено відсторонення від виконання роботи, а лише просто зазначено про порушення відповідачем вимог Закону України «Про державну службу». При цьому, п. п. 2 п. 416 Постанови № 1236, передбачено такий випадок, як відсторонення керівником державної служби від виконання роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та які включені до Переліку № 2153.

Отже, у зв`язку з тим, що позивачем, відповідно до вимог законодавства та на безпосередню вимогу керівництва НКРЕКП, не було надано документів, які підтверджували б наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, як передбачено вимогами чинного законодавства, керівником апарату було прийнято рішення про відсторонення позивача від роботи, яке оформлене наказом від 08.11.2021 № 615-к.

За ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.