Справа № 600/6505/23-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/6505/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кельменецького відділу державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд прийняти рішення, яким:

- визнати протиправними дії Кельменецького відділу державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо прийняття постанови від 21.10.2014 року (ВП №44940743) про стягнення з боржника ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 69206,22 грн та постанови від 10.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження (ВП №60014663);

- скасувати постанову начальника відділу державної виконавчої служби Кельменецького районного управління юстиції Малого О.В. від 21.10.2014 року ВП №44940743 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 69206,22 грн;

- скасувати постанову заступника начальника відділу Кельменецького районного ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Джаловського А.О. про відкриття виконавчого провадження ВП№60014663 від 10.09.2019 р., якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 69206,22 грн виконавчого збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваними постановами, оскільки державним виконавцем не вчинялись дії щодо примусового виконання рішення суду, а виконавчий лист №717/325/14-ц від 18.09.2014 р. переданий стягувачем на примусове виконання до приватного виконавця. Таким чином, позивач вказує, що прийняті відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору призводять до подвійного стягнення виконавчого збору за одним і тим самим виконавчим документом.

Відповідач повідомлений належним чином про відкриття провадження по справі, однак у встановлений строк не подав до суду відзив на поданий позов.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 16.10.2023 р. адміністративний позов залишено без руху. 26.10.2023 р. позивачем виправлено недоліки адміністративного позову, у зв`язку із цим, судом відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На примусовому виконанні у Державній виконавчій службі Кельменецького районного управління юстиції перебував виконавчий лист №717/325/14-ц від 18.09.2014 р., виданий Кельменецьким районним судом Чернівецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 688408,24 грн заборгованості за кредитним договором та 3654 грн судового збору та відкрито виконавче провадження ВП№44940743.

21.10.2014 р. державним виконавцем прийнято постанову у виконавчому провадженні ВП№44940743 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 69206,22 гривень. (а.с. 5).

10.09.2019 р. державним виконавцем на підставі постанови від 21.10.2014 р. ВП№44940743 відкрито виконавче провадження ВП№60014663 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 69206,22 гривень. (а.с. 6)

Державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП№60014663 прийнято постанови від 20.09.2023 р. про арешт коштів боржника, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. (а.с. 8-10).

Матеріали справи містять постанову приватного виконавця Кондрюка Костянтина Олександровича від 05.08.2019 р. ВП№59718575, прийняту під час примусовому виконанні виконавчого листа №717/325/14-ц від 18.09.2014 р., про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 68840,82 гривень. (а.с. 7).

Мотивувальна частина

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, суд звертає увагу, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком державного виконавця, а тому винесення начальником відділу державної виконавчої служби Кельменецького районного управління юстиції Малого О.В. постанови від 21.10.2014 року ВП №44940743 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 69206,22 грн, відбулось правомірно та в межах повноважень державного виконавця. Позивач не навів суду жодного доводу та не надав доказів протиправності вказаної постанови, а тому суд не вбачає підстав для її скасування.

Щодо відкриття відповідачем на підставі постанови від 21.10.2014 р. ВП№44940743 виконавчого провадження ВП№60014663 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 69206,22 грн суд зазначає наступне.

Статтею 27 Закону №1404-VIII урегульовано стягнення виконавчого збору, а статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено право приватного виконавця на отримання винагороди.

Згідно з положеннями ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Судом встановлено, що у ВП№44940743 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, а виконавчий документ №717/325/14-ц від 18.09.2014 р., виданий Кельменецьким районним судом Чернівецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 688408,24 грн заборгованості, поданий для примусового виконання до приватного виконавця Кондрюка Костянтина Олександровича. 05.08.2019 р. приватним виконавцем у виконавчому провадженні ВП№59718575 прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 68840,82 гривень.

Таким чином, відкриття виконавчого провадження ВП№60014663 та прийняття спірної постанови від 10.09.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 69206,22 грн виконавчого збору, створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 р. по справі №160/695/22 сформував правові висновки у аналогічних правовідносинах та наголосив, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження. Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII). Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Також, Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 р. по справі №160/695/22 вказав, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа. Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам. У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа. Так, ч. 8 ст. 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа. Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини. Вказана норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Аналіз ч. 8 ст. 27 Закону №1404-VIII дає підстави вважати, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац). Вказана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Згідно із ч. 4 ст. 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи викладене, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону ч. 8 ст. 27 Закону №1404-VIII.

Застосування ч. 8 ст. 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору ВП№60014663.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 та від 13.04.2023 р. по справі №160/695/22.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивачем не доведено правомірність заявленого позову в частині оскарження постанови начальника відділу державної виконавчої служби Кельменецького районного управління юстиції Малого О.В. від 21.10.2014 року ВП №44940743 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 69206,22 грн, а тому суд відмовляє у задоволені позову в цій частині. Водночас, суд дійшов висновку, що відкриття 10.09.2019 р. державним виконавцем на підставі постанови від 21.10.2014 р. ВП№44940743 виконавчого провадження ВП№60014663 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 69206,22 грн, призводить до подвійного стягнення із боржника виконавчого збору та виконавчих витрат приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП№59718575 з приводу виконання одного і того ж виконавчого документу. При цьому, належний та ефективний спосіб захисту, який здатний відновити й захистити права позивача, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору ВП№60014663, а тому суд вважає, що достатнім способом відновлення порушеного права позивача буде прийняття рішення про визнання протиправною та скасування постанови від 10.09.2019 р. ВП№60014663.

Відповідачем не подано відзив на позов, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфікується судом як визнання позову.

З вказаних підстав суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 9, 14, 77, 78, 90, 139, 143, 241 - 246, 250, 257 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України ,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Кельменецького районного ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Джаловського Андрія Олександровича про відкриття виконавчого провадження ВП№60014663 від 10.09.2019 р., якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 69206,22 грн виконавчого збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 1073,60 грн згідно квитанції №8029-3829-8581-9894 від 26.10.2023 р.

Згідно статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

У відповідності до статей 287, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складання.

Найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач: Кельменецький відділ державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Сагайдачного, 24, смт. Кельменці, Дністровський район, Чернівецька область, 60100, ).

Суддя Т.М. Брезіна