Справа № 420/2945/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2945/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 , 66-тої окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2023року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач-1) та 66-тої окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі відповідач-2) у якому просить визнати протиправною бездіяльність командира 66-ої окремої механізованої бригади щодо ненадання позивачу відпустки за станом здоров`я строком на 30 днів на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 р., зобов`язати командира в/ч НОМЕР_1 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів, мотивуючи це тим, що він є військовослужбовцем ЗСУ та зарахований до особового складу в/ч НОМЕР_1 та 02.08.2022 року був прооперований у Комунальному некомерційному підприємстві «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради. Після закінчення лікування був виписаний з КНП «ВКБЛ» ВМР, під час виписки йому було видано на руки Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року відповідно до якої він потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. Та після виписки з лікувального закладу позивач звернувся в усному порядку засобами мобільного зв`язку до свого безпосереднього командира ОСОБА_2 для отримання відпустки за станом здоров`я строком на 30 календарних днів. проте відповідного наказу видано не було. Після звернення до Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону України отримав листа від Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідно до якого він повинен прибути до військової частини для вирішення питання подальшого лікування та направлення до військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби. Однак прибути до в/ч НОМЕР_1 він не може через стан здоров`я, так як йому необхідно продовжити лікування у війсково-медичному клінічному центрі Південного регіону, проте через відсутність розпорядження на відпустку за станом здоров`я він не може стати на облік у військовій комендатурі м.Одеси та відповідно без постановки на облік не може відновлюватися у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону. З урахуванням того, що відповідач-1 отримав усі необхідні документи, проте негайно не реалізував постанову ВЛК та не надав відпустку позивачу за станом здоров`я, його бездіяльність слід визнати протиправною.

Представник відповідача-2 09.08.2023р. надав суду відзив на позов у якому просив відмовити у його задоволенні, так як після виписки з лікарні 12.08.2022 року військовослужбовець ОСОБА_1 повинен був прибути в пункт постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , про що позивачу було достеменно відомо, та довідка №300 ВЛК не містила тексту та розпорядження щодо відправлення позивача на відновлення у м.Одесу за місцем проживання. Тоді як згідно ст.262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ у день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до в/ч з якої прибули. Таким чином позивач перебуваючи в м.Винніця в порушення вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ, замість того щоб їхати в м.Остер Черніговської області (ППД) та належним чином оформити відпустку за станом здоров`я самовільно без жодного дозволу поїхав до м.Одеса за місцем свого проживання та фактично проводить там відпустку. Також позивач в порушення п.6.15 Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ не надав до в/ч НОМЕР_1 довідку військово-лікарської комісії та рапорт на відпустку. Відповідно до абз. 5 п.22.12 Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ постанова ВЛК про потребу в/службовця у звільненні від службових обов`язків або у відпустку за станом здоров`я повинна бути реалізована негайно, проте на даний час пройшов рік з дня видачі довідки №300 , а тому у командування в/ч НОМЕР_2 відсутні законі підстави для надання позивачу відпустки за станом здоров`я на підставі вказаної довідки.

Представником позивача до суду 14.08.2023р. надана відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 20.02.2023 року зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 надати до Одеського окружного адміністративного суду, розташованого за адресою: 65062, м. Одеса, Фонтанська дорога, 14, письмові пояснення з доказами на їх обґрунтування, чи надавалась відпустка за станом здоров`я на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 строком на 30 днів ОСОБА_1 у 2022 році на підставі усного звернення позивача, та у разі не надання такої відпустки вказати чому та зупинено провадження у справі та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 31.08.2023 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши заяви по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації в 2022 році у військовому званні солдат та з 07.06.2022р проходить службу в військовій частині НОМЕР_1 . 24.07.2022 року він був направлений до 66-го військового госпіталю, де отримав первинну медичну допомогу, а після цього 26.07.2022р. до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради (надалі КНП), де 02.08.2022 року йому провели операцію через захворювання не пов`язане з проходженням військової служби та 12.08.2022 року виписали з лікарні(а.с.9).

Військово-лікарською комісією КНП видана довідка №300 від 12.08.2022 року у якій зазначено, що ОСОБА_1 на підставі статті 81,59 ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Та у виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2754 вказано, за рішенням ВЛК надати відпустку на 30 днів з подальшим прибуттям на ППД (пункт постійної дислокації) а.с.16.

Позивач під час перебування у медичному закладі на лікуванні не визнавався військово-лікарською комісією за станом здоров`я непридатними до військової служби.

Позивач після виписки з лікарні до військової частини за місцем постійної дислокації м.Остер Черніговської області Козелецький р-н. не прибув, а за власною ініціативою поїхав до м.Одеса за місцем постійного проживання.

Проте, що він закінчив лікування та виписаний з лікарні свого прямого командира не повідомив, та доказів що це спростовують матеріали справи не містять.

04.01.2023 року позивач направив засобами поштового зв`язку на адресу відповідача -1 рекомендованим листом письмовий рапорт про надання відпустки за станом здоров`я строком на 30 календарних днів з можливістю її проведення за місцем постійного проживання в м.Одесі, до якого додав копію довідки ВЛК №300 від 12.08.2022 року та копію виписки з медичної карти амбулаторного хворого (а.с.10-12).

Рішення по його рапорту командуванням в/ч НОМЕР_1 прийнято не було.

Позивач до цього часу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 не прибув та перебуває у м.Одесі за місцем проживання.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до ст.9 Розділу І частини 1 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (надалі Закон) військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.14 Розділу І частини 1 Закону із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно ст. 31 Розділу І частини 1 Закону начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно ст. 58 Розділу 2 частини 1 Закону командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Згідно ст.66 Розділу 3 частини 1 Закону командир бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону)* в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, укомплектованість особовим складом, успішне виконання бригадою (полком, кораблем 1 і 2 рангу, окремим батальйоном) бойових завдань; бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; внутрішній порядок; стан і збереження зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів; стан фінансового господарства; всебічне забезпечення бригади, стан пожежної та екологічної безпеки. Командир бригади є прямим начальником усього особового складу полку.

Згідно ст.262 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

Відповідно до п.8 розділу IV Інструкції

з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України затвердженої Наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2022р. за № 1407/38743) військовослужбовці з числа тих, що перебували на лікуванні або оздоровленні (змінний склад), після лікування (оздоровлення) направляються закладами охорони здоров`я безпосередньо до військових частин за місцем їхньої служби. Про виписаних військовослужбовців командири (керівники) закладів охорони здоров`я повідомляють командирів їхніх військових частин.

Згідно 22 Розділу 12 Інструкції після одужання військовослужбовці із закладу охорони здоров`я направляються:

придатні за станом здоров`я (у воєнний час) за висновком військово-лікарської комісії - безпосередньо до військових частин за місцем проходження служби до поранення (хвороби) або резервних (навчальних) військових частин за місцем дислокації, відповідно до клопотань командирів військових частин, у списках особового складу яких вони перебувають;

непридатні за станом здоров`я (у воєнний час) військовослужбовці за висновком військово-лікарської комісії - безпосередньо до попереднього місця служби, або, відповідно до клопотань командирів військових частин, у списках особового складу яких вони перебувають,- до визначеного у наказі про звільнення з військової служби районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для постановки на військовий облік (крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом).

Згідно п.20 Розділу 12 Інструкції не виключаються із списків особового складу військових частин і обліковуються як тимчасово відсутні особи, визначені пунктом 16 розділу II цієї Інструкції, а також:

особовий склад, який знаходиться у відрядженнях, відпустках, на навчанні (без виключення із списків особового складу військової частини) та прикомандирований до інших військових частин;

особовий склад, який знаходиться на лікуванні в амбулаторно-поліклінічних закладах та лікарняних закладах військової частини охорони здоров`я в системі Міноборони (медичний пункт (служба)), медичний пункт (з ліжковим фондом), медичний взвод (рота, батальйон), військовий лазарет (усіх найменувань) (далі - медичний підрозділ військової частини);

особовий склад, який знаходиться на лікуванні у військових госпіталях, філіях госпіталів (усіх найменувань) (далі - гарнізонні військові заклади охорони здоров`я). У донесення про склад та чисельність військ вони не включаються з дня вибуття з частини;

особовий склад, який знаходиться на лікуванні у військово-медичних (клінічних) центрах усіх найменувань, а також медичних (лікувально-діагностичних) центрах (далі - військові заклади охорони здоров`я регіону). У донесення про склад та чисельність військ вони не включаються з дня вибуття з частини.

Рапорт це письмове звернення військовослужбовця до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку із цим відповідного прохання.

Відповідно до п. 11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.

Після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби відпустка для лікування у зв`язку з хворобою не надається.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, виходячи з того, що позивач проходить військову службу в ЗСУ він після виписки з медичного закладу 12.08.2022року повинен був повернутися до місця постійної дислокації у військову частину НОМЕР_1 , так як він не є звільненим з військової служби, не відряджений та продовжував перебувати в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 , та вважався таким, що підлягає грошовому забезпеченню та виконує службові обов`язки, та для отримання відпустки за станом здоров`я повинен був одразу подати письмову заяву (рапорт) прямому начальнику до якої(го) додати довідку ВЛК.

Та як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач безпідставно не прибув до військової частини НОМЕР_1 та не подав безпосередньому начальнику письмового рапорту з довідкою ВЛК про надання відпустки, замість чого повернувся до місця свого постійного проживання м.Одеса, що є грубим порушенням військової дисципліни та Статуту в воєнний час.

Тільки через 5-ть місяців в січня 2023 року позивач направив з м.Одеси засобами поштового зв`язку письмовий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 на відпустку за станом здоров`я до якого додав довідку ВЛК №300 від 12.08.2022р. та згідно копії рекомендованого повідомлення 631 воно було вручено 10.01.2023року ОСОБА_4 , про що свідчить підпис останнього(а.с.12). Та хоча відповідач-2 не визнав у відзиві отримання даного рапорту, але доказів його не надходження до військової частини суду не надав та матеріалами справи не спростовується дана обставина, через що суд ставиться до них критично, як такі, що не підтверджені належними доказами.

Закон України «Про відпустки» в преамбулі визначає, що відпустки надаються працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Та виходячи з того, що довідка №300 у якій зазначено, що ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів видавалась ВЛК 12.08.2022 року, та фіксувала стан здоров`я позивача саме на той день, то не звернення позивача одразу після її отримання до командира за її реалізацією, а фактично звернення відбулось через 5-ть місяців перебування позивача в місті свого проживання м.Одеса (тобто наявне перевищення запропонованого ВЛК строку відпустки в 5-ть разів), без повторного медичного огляду для підтвердження необхідності в її наданні вже в січні 2023 року не дає підстав суду визнавати протиправною бездіяльність командира щодо ненадання йому відпустки на підставі довідки №300 від 12.08.2022р.

Також суд не залишає без уваги, на те що позивач в позові не яким чином, не пояснює чим він вважає його перебування в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) до цього часу в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби.

А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо зобов`язання командира в/ч НОМЕР_1 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів, то вона є похідною від першої вимоги, та в цій частині також не підлягає задоволенню крім того виходячи з наступного.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

За приписами ст. 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд акцентує, що вимога зобов`язання командира негайно реалізувати Довідку ВЛК №300 від 12.08.2022 року може вирішуватися останнім тільки в межах розгляду рапорту поданого військовослужбовцем, проте позовні вимоги не містять цього, та це питання належить виключно до компетенції відповідача, як органу, в якому позивач проходить службу, а відтак, з огляду на заявлені позивачем вимоги та встановлені судом фактичні обставини справи в цій частині позов також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до відповідачів про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав.

Враховуючи, те що суд дійшов висновку, про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, то понесені позивачем витрати не підлягають розподілу судом.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 та 66-тої окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 АДРЕСА_2 .

Відповідач-1 : командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 .

Відповідач-2 : військова частина НОМЕР_4 Чернігвська обл.. смт.Десна код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Суддя Іванов Е.А.

.