Справа № 160/29118/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 листопада 2023 р.Справа № 160/29118/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, Новомосковський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту родинних відносин, -

ВСТАНОВИВ:

07.11.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (направлено засобами поштового зв`язку 03.11.2023 року) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, Новомосковський районний територіальний центр комплектування, в які позивачі просять суд:

- встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 с. Воєгоще, Камінь Каширського району Волинської області є мамою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , с. Новопавлівка Межівського району Дніпропетровської області, померлим, а він є її сином; що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 с. Воєгоще, Камінь-Каширського району Волинської області є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , с. Новопавлівка Межівського району Дніпропетровської області, померлим, а він є його сином.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2023 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Пруднику С.В.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суддя зазначає наступне.

За визначенням, наведеним у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд - це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Так, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Водночас такого способу захисту порушеного права як встановлення юридичного факту Кодекс адміністративного судочинства на відміну від Цивільного процесуального кодексу - не містить.

Суд звертає увагу на те, що справи про встановлення юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, не мають ознак спору взагалі, а тим більше ознак публічно-правового спору.

Саме тому такі справи розглядаються в порядку окремого провадження в рамках цивільного судочинства, але аж ніяк не в порядку адміністративного судочинства.

В силу вимог статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

На відміну від Цивільного процесуального кодексу України, Кодекс адміністративного судочинства України не містить жодних процесуальних норм про здійснення адміністративним судом судочинства в порядку окремого провадження, у вигляді непозовного судочинства про встановлення того чи іншого факту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стосовно посилання позивачів на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц, де вказано, що "оскільки вимоги пов`язані і доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з державою", то слід наголосити на тому, що забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до статті 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" повинен забезпечити Верховний Суд. При цьому, на важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказують наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. Зокрема, частиною шостою статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що крім випадків передбачених законом, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної, а відповідно до вимог статті 403 Цивільного процесуального кодексу України - предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Оскільки рішення Великої Палати Верховного Суду з приводу розмежування предметної юрисдикції з даного питання відсутнє, а адміністративний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати будь-які юридичні факти, тим більше за правилами окремого провадження, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України, то такий адміністративний суд не є судом, що встановлений законом щодо розгляду такої категорії справ. Таким чином, у даному випадку, Дніпропетровський окружний адміністративний суд не є судом, встановленим законом щодо розгляду такої категорії справ.

З цих підстав також не може бути взята судом до уваги постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц, оскільки певні доводи та міркування окремої колегії суддів, що здійснювали розгляд справи, не нівелюють положення Цивільного процесуального кодексу України та не є рішенням Великої Палати Верховного Суду.

Натомість суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що саме у порядку окремого провадження (а відтак за правилами цивільного судочинства) розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Таким чином, у цій постанові роз`яснено механізм розгляду справи про встановлення юридичного факту у порядку окремого провадження чи загального провадження але за правилами цивільного процесуального законодавства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі №641/5187/20.

Суд звертає увагу на те, що на противагу обставинам, досліджуваним Верховним Судом у справі №290/289/22, дана позовна заява не містить доказів існування спору між позивачем та Міністерством оборони України, зокрема доказів звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, доказів відмови Міністерства оборони України тощо.

Виходячи із зазначеного, суд позбавлений можливості з`ясувати та дослідити істину мету встановлення факту спільного проживання позивачів із ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , для встановлення підсудності цього позову.

Разом з цим у позовній заяві позивачка зазначає «з огляду на те, що чоловік був військовослужбовцем та помер під час несення військової служби, за законом я маю право на одноразову грошову допомогу».

З наведеного слідує, що встановлення юридичних фактів, необхідне позивачці для отримання позивачкою матеріального блага, а не для встановлення соціально-правового статусу особи.

Суд наголошує, що в силу положень частини 1 статті 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи, що у межах цієї справи жодного звернення позивачки до відповідача матеріали справи не містять, тобто наразі взагалі відсутній будь - який спір, суд дійшов висновку, що такі обставини виключають можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Суд роз`яснює, що саме з таким формулюванням позовних вимог та за таких фактичних обставин справи, цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, як то прямо передбачено положеннями статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, норма якої є чіткою, безальтернативною та не потребує додаткового тлумачення.

Керуючись ст. ст. 19, 170, 171, 172, 243, 248, 250, 256, 293-295 КАС України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №160/29118/23 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, Новомосковський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту родинних відносин.

Роз`яснити позивачам про право звернення із відповідною заявою про встановлення юридичного факту до місцевого суду за місцем проживання в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачам, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник