Справа № 200/4113/23
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2023-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2023 року Справа№200/4113/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області,

Державної судової адміністрації України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України,

про визнання протиправними дій та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року та з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 рік, а також суддівської винагороди за період з 1 січня 2023 року по 30 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102,00 грн;

- стягнути з Державної судової адміністрації України: недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 63 359,82 грн; недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 216 030,00 грн; недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 1 січня 2023 року по 30 липня 2023 року в розмірі 87 791,00 грн; всього 367 180,82 грн, із утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Указом Президента України від 12 червня 2017 року № 157/2017 вона була обрана на посаду судді Великоновосілківського районного суду Донецької області безстроково.

Наказом в.о. голови Великоновосілківського районного суду Донецької області зарахована до штату даного суду як суддя, яка обрана безстроково.

15 травня 2019 року призначена головою вказаного суду строком на 3 роки.

17 травня 2022 року призначена головою Великоновосілківського районного суду Донецької області строком на 3 роки.

З 1 січня 2021 року по 30 липня 2023 року включно Територіальне управління ДСА у Донецькій області нараховувало та виплачувало позивачу щомісячну суддівську винагороду, для визначення розміру якої застосовував базовий розмір посадового окладу судді, виходячи із 30 розмірів нововведеної категорії «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня» у розмірі 2 102,00 грн.

Крім цього, за робочі роки з 1 липня 2020 року по 30 червня 2021 року, з 1 липня 2021 року по 30 червня 2022 року, з 1 липня 2022 року по 30 червня 2023 року позивачу нарахована та виплачена допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу, для визначення розміру яких відповідач також застосовував базовий розмір посадового окладу судді, виходячи із 30 розмірів нововведеної категорії «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня» у розмірі 2 102,00 грн.

На переконання позивача, перший відповідач повинен був нараховувати та виплачувати їй суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення, виходячи: із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідними законами про державний бюджет на 1 січня 2021 року, - 2 270,00 грн (за 2021 рік); із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2022 року, - 2 481,00 грн (за 2022 рік); із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року, - 2 684,00 грн (за 2023 рік).

Позивач зазначає, що невиплата суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у належному розмірі має наслідком порушення її прав.

Внаслідок зазначених дій виникла заборгованість з виплати позивачу всіх належних сум.

Враховуючи наведене просить позов задовольнити (а.с. 1-6).

У відзиві на позов Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи наступне.

Відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

Статтями сьомими Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-1Х «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України від 2 грудня 2021 року № 1928-1Х «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України від 3 листопада 2022 року № 2710-1Х «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2021, 2022 та 2023 роках прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, складає 2 102,00 грн.

Таким чином, з 1 січня 2021 року суддівська винагорода суддів місцевих судів відповідно до діючого законодавства обраховується виходячи із розміру посадового окладу судді, який складає 63 060,00 грн, а доплати обчислюються виходячи від цього розміру посадового окладу.

Відповідно до штатного розпису Великоновосілківського районного суду Донецької області на 2021-2023 роки посадовий оклад судді цього суду становить 63 060,00 грн.

Враховуючи наведене, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області не мало правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі, який зазначено позивачем в позовній заяві.

У відзиві також вказано, що нарахування та виплата суддівської винагороди не може ставитися в залежність лише від норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Зауважено, що Територіальне управління є розпорядником бюджетних коштів щодо фінансування місцевих судів нижчого рівня, а головним розпорядником зазначених коштів є ДСА України.

Таким чином, при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди територіальне управління ДСА України в Донецькій області діяло в межах повноважень та в спосіб, що передбачено Конституцією України і законами України, у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача (а.с. 48-49).

У відзиві на позов Державна судова адміністрація України (ДСА України) також заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи заперечення наступним.

Частиною 1 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (Закон № 1402-VIII) передбачено, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно зі ст. 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 грн.

Такий саме розмір прожиткового мінімуму був встановлений на 2022 рік та на 2023 рік відповідними законами про Державний бюджет на відповідний рік, не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними

На виконання ст. 34 Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України у листі від 11 серпня 2020 року № 04110-08-2/24733 (п. 6) щодо підготовки бюджетних запитів на 2021-2023 роки зазначило, що на 2021-2023 роки видатки на оплату праці працівників бюджетної сфери розраховано з урахуванням прогнозного розміру посадового окладу […] суддів на рівні 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2020 року № 671 було схвалено Прогноз економічного і соціального розвитку України на 2021 2023 роки.

У спірні періоди позивачу нараховувалося і виплачувалося 30 прожиткових мінімумів, як це передбачено Законом № 1402-VІІІ.

Також у відзиві зазначено, що згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а відповідно до ст. 116 цього кодексу здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетного Кодексу України чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Таким чином, розрахунок суддівської винагороди за 2021 2023 роки суддям судів загальної юрисдикції виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн є правомірним, а ДСА України та територіальне управління у спірних правовідносинах діяли в межах чинного законодавства.

На підтвердження правильності викладеної правової позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 820/1853/17, від 3 червня 2020 року по справі № 464/5990/16-а.

Також відповідач у відзиві на позов зазначає про те, що позивач звернулась із даним позовом із пропуском тримісячного строку, встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи наведене просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 62-64, 85-86).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, правом на подання пояснень щодо спірних правовідносин не скористалась.

Ухвалою суду від 7 серпня 2023 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи; визначено, що позовні вимоги заявлені до суду без пропуску строку для такого звернення (а.с. 25-27).

8 серпня 2023 року позивачем надані додаткові докази (а.с. 34-36).

14 серпня 2023 року та 18 серпня 2023 року на електронну адресу та поштову адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов та додаткові докази по справі від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (а.с. 37-47, 48-57).

21 серпня 2023 року на електронну адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов від Державної судової адміністрації України, в якому міститься клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні (а.с. 58-65).

Ухвалою суду від 19 жовтня 2023 року зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України надати суду додаткові докази та пояснення (а.с. 67-69).

27 жовтня 2023 року судом отримано від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області додаткові докази (а.с. 76-83).

27 жовтня 2023 року судом отримано від Державної судової адміністрації України додатковий відзив на позов, до якого долучено додаткові докази; крім цього у відзиві викладено клопотання про залучення до справи третіх осіб (а.с. 84-98).

Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про розгляд справи у загальному позовному провадженні (а.с. 100-101).

Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с. 102-103).

1 листопада 2023 року судом отримано від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області додаткові докази (а.с. 110-120).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, від 6 лютого 2023 року № 58/2023, від 1 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, від 7 лютого 2023 року № 2915-IX (відповідно), від 2 травня 2023 року № 3057-IX, від 27 липня 2023 року № 3275-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Станом на день розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України згідно паспорта серії НОМЕР_2 від 28 вересня 2013 року; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 35-36).

Перший відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2, є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 48, 99).

Другий відповідач, Державна судова адміністрація України, , зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5, є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 59-60).

Судом встановлено, що Указом Президента України від 12 червня 2017 року № 157/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Великоновосілківського районного суду Донецької області (а.с. 10-11).

Наказом Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 червня 2017 року № 8-К «Про виконання обов`язків судді ОСОБА_1 » визначено вважати суддю ОСОБА_1 такою, що приступила до виконання обов`язків судді Великоновосілківського районного суду Донецької області з 16 червня 2017 року; визначено також, що щомісячна доплата за вислугу років судді ОСОБА_1 , як такій, стаж роботи якої становить більше 10 років, складає 30 відсотків від посадового окладу судді (а.с. 12).

Наказом № 6-к від 14 травня 2019 року позивача визначено вважати такою, що призначена головою суду Великоновосілківського районного суду Донецької області строком на 3 роки із посадовим окладом відповідно до штатного розпису (запис № 16 у трудовій книжці НОМЕР_3 від 20 вересня 2001 року) (а.с. 7-9).

Наказом голови Великоновосілківського районного суду Донецької області від 9 квітня 2020 року № 4-К «Про встановлення надбавки ОСОБА_1 за вислугу років» визначено встановити та виплачувати судді Великоновосілківського районного суду Донецької області ОСОБА_1 з 1 березня 2020 року щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40 відсотків посадового окладу судді як такій, стаж роботи якої станом на 1 березня 2020 року становить 15 років 00 місяців 00 днів (а.с. 13).

Наказом № 1-к від 17 травня 2022 року, прийнятим на виконання Рішення зборів суддів Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 травня 2022 року, визначено вважати позивача такою, що обрана головою Великоновосілківського районного суду Донецької області строком на 3 роки з посадовим окладом відповідного до штатного розпису (запис № 18 від 17 травня 2022 року у трудовій книжці НОМЕР_3 від 20 вересня 2001 року) (а.с. 7-9).

Відповідно до штатного розкладу Великоновосілківського районного суду Донецької області на 2021, 2022, 2023 роки посадовий оклад голови суду та суддів цього суду становить 63 060,00 грн (підстава: ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (а.с. 51-53).

Згідно із довідками-розрахунками №№ 04-1439/23, 04-1438/2304-1440/23 від 31 жовтня 2023 року, а також довідками №№ 04-1442/23, 04-1441/23, 04-1443/23, які надані ТУ ДСА України в Донецькій області, за період з січня 2021 року по липень 2023 року позивачу нараховувалась суддівська винагорода виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, а саме: у щомісячному розмірі 94 590,00 грн (63 060,00 грн оклад, 25 224,00 грн доплата за вислугу років, 6 306,00 грн - доплата за адмін.посаду) (окрім червня 2023 року, протягом якого позивач працювала 20 із 22 робочих днів і суддівська винагорода за який склала 85 990,91 грн (57 327,27 грн оклад, 22 930,91 грн вислуга років, доплата за адмін.посаду 5 732,73 грн).

Всього за спірні періоди позивачу нараховано та сплачено:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - 1 135 080,00 грн,

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - 1 135 080,00 грн,

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року - 653 530,91 грн (а.с. 113-119).

Матеріальна допомога нараховувалась позивачу також виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, а саме: у 2021 році 63 060,00 грн, у 2022 році 63 060,00 грн, у 2023 році 63 060,00 грн (а.с. 113-115, 117-119).

Також у зазначених довідках наведено розрахунок суддівської винагороди та матеріальної допомоги на оздоровлення, розрахованих виходячи із прожиткового мінімуму: 2 270,00 грн (за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року), 2 481,00 грн (за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року), 2 684,00 грн (за період з 1 січня по 31 липня 2023 року), а саме:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - у щомісячному розмірі 102 150,00 грн (68 100,00 грн оклад, 27 240,00 грн вислуга років, 6 810,00 грн - доплата за адмін.посаду); всього за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - 1 225 800,00 грн;

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - у щомісячному розмірі 111 645,00 грн (74 430,00 грн оклад, 29 772,00 грн вислуга років, доплата за адмін.посаду 7 443,00 грн), всього за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - 1 339 740,00 грн;

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року у щомісячному розмірі 120 780,00 грн (80 520,00 грн оклад, 32 208,00 грн вислуга років, доплата за адмін.посаду 8 052,00 грн) (окрім червня 2023 року, протягом якого позивач працювала 20 робочих днів із 22 і розрахунок за який склав 109 800,00 грн (73 200,00 грн оклад, 29 280,00 грн вислуга років, доплата за адмін.посаду 7 320,00 грн); всього за період з 1 січня по 31 липня 2023 року 834 480,00 грн (а.с. 113-119).

Будучи не згодною із нарахуванням та виплатою їй суддівської винагороди, а також матеріальної допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», позивач звернулась до суду із даним позовом.

Щодо посилань другого відповідача у відзиві на позов на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає, що питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом судом було вирішено при відкритті провадження у справі (а.с. 25-27).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як зазначено у преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року(далі - Закон № 1402-VIII) цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно із Рішення Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ст. 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV).

Згідно зі ст. 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд зауважує, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

При цьому Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Разом із цим сьомими статтями Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» разом із встановленням на 1 січня відповідного року прожиткових мінімумів для різних соціальних груп громадян, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2 270,00 грн, 2 481,00 грн та 2 684,00 грн (відповідно) була введена нова категорія прожиткового мінімуму «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого визначений у сумі 2 102,00 грн.

Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Суд зазначає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону № 1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас Закони України про Державний бюджет України на 2021, 2022 та 2023 роки фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч. 2 ст. 130 Конституції України і ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII.

Як зазначив Верховний Суд у низці постанов, зокрема, у постановах від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року по справі № 280/1233/22, від 22 червня 2023 року по справах № 400/2031/21, № 360/503/21 та № 400/4904/21, закон про Державний бюджет не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Отже, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум «для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена («прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн») на підставі абз. 5 ст. 7 Закону № 1082-IX є неправомірним.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 7 Закону № 1082-IX та ст. 135 Закону № 1402-VIII у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справах № 400/2031/21, № 360/503/21 та № 400/4904/21, від 12 липня 2023 року у справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22.

Посилання відповідачів на приписи бюджетного законодавства судом відхиляються, оскільки бюджетне законодавство не може впливати на розмір суддівської винагороди, як гарантії незалежності суддів, передбаченої Конституцією України і спеціальним Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України неодноразово та послідовно вказував на те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм.

Так, Конституційний Суд України в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 висловив правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів та зазначив, що такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та можливості набуття статусу судді у відставці. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

У рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч. 1 ст. 55 Конституції України.

У рішенні від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 22, ст. 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

11 березня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-304/2019(7155/19), в якому визначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України), а законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України. Також Конституційний Суд України вказав, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу. Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

На зазначеному наголошували неодноразово і міжнародні інституції.

Так, в Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1).

Оплата праці суддів повинна відповідати їхній професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки для догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які повинні відповідати попередньому рівню оплати їхньої праці (Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Незалежність суддів також вимагає економічної незалежності, яка повинна бути передбачена законодавством. Рекомендації Rec(2010) 12 закріплювали, що винагорода суддів має бути відповідною їх професії та відповідальності і бути достатньою для убезпечення їх від впливу на їх рішення та від ризику вчинення корупції. Також повинно бути гарантовано виплату пенсії за вислугу років, яка має бути в розумному відношенні до рівня їх винагороди в період здійснення повноважень. Певні положення закону повинні бути запроваджені як гарантія проти скорочення винагороди, у тому числі суддівської. Така сама пропозиція має місце у Висновку КРЄС № 1 та у Європейській хартії про закон «Про статус суддів». Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному відправленню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Консультативна рада Європейських судів (КРЄС) Звіт про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія № 2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 1416 жовтня 2015 року)).

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, відповідно до рішень ЄСПЛ "Кечко проти України" (заява № 63134/00, п.п. 23, 26) та "Ромашов проти України" (заява № 67534/01, п. 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

У справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23). У п. 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (заява № 70297/01) та у справі "Бакалов проти України" (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (п.п. 48 та 40 цих рішень відповідно).

Щодо посилань відповідача на постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 820/1853/17, від 3 червня 2020 року по справі № 464/5990/16-а, суд зазначає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними до правовідносин у даній справі.

Так, у межах адміністративної справи № 820/1853/17 розглядався спір щодо суддівської винагороди, розрахованої виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Предметом спору у адміністративній справі № 464/5990/16-а була бездіяльність районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого документа.

Як наслідок, зазначені посилання відповідача судом відхиляються.

Суд враховує, що саме перший відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди.

Відповідно, позовні вимоги позивача частині визнання протиправними дій Територіального управління ДСА України у Донецькій області щодо розрахунку розміру суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року із застосуванням при такому розрахунку замість визначених статтями сьомими законів про Державний бюджет на 2021, 2022 та 2023 роки величин (показників) «прожиткового для працездатних осіб» іншої величини (показника), встановленого цими статтями, - «працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», - підлягають задоволенню.

Вказаний висновок щодо протиправності дій саме територіального управління ДСА узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22, від 13 липня 2023 року по справі № 280/1233/22, від 27 липня 2023 року по справі № 240/3795/22, від 25 липня 2023 року по справі № 120/2006/22-а.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з Державної судової адміністрації України недонарахованої та невиплаченої частини суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 63 359,82 грн, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 216 030,00 грн, з 1 січня 2023 року по 30 липня 2023 року в розмірі 87 791,00 грн, всього 367 180,82 грн, із утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів», суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними (п. 3); прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п. 6).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Враховуючи зазначене, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вирішуючи питання ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд враховує висновки Верхового Суду, викладені в постановах від 5 серпня 2021 року у справі № 160/6089/20, від 10 лютого 2022 року по справі № 160/11895/20, від 10 лютого 2022 року по справі № 160/10554/20, від 9 червня 2022 року по справі № 280/136/21.

Так, в постанові від 9 червня 2022 року по справі № 280/136/21, Верховний Суд, серед іншого, зазначив наступне:

«…Крім того, Верховний Суд у наведених справах зазначав, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону № 4901-VI списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (п. 74).

У свою чергу, ДСА України, яка є співвідповідачем у справі, є головним розпорядником бюджетних коштів, несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема, й витрат на суддівську винагороду (п. 76). […]».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип цільового використання бюджетних коштів, відповідно до якого бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів.

При цьому саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону № 4901-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Постанова № 845).

Крім цього, таке стягнення на підставі п. 9 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, Закону № 4901-VI, Постанови № 845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» не є органом примусового виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону № 4901-VI, п. 25 Постанови № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Таким чином, оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів (окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів) - ДСА України, наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»), належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої частини суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року шляхом безспірного списання цих коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Зазначений висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/4201/20, від 2 червня 2022 року у справі № 640/20133/20 та від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не оскаржує дії/бездіяльність ДСА України (яка відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 148 Закону № 1402-VIII здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення місцевих судів стосовно виділення у неналежному обсязі коштів першому відповідачу на оплату суддівської винагороди, зокрема, суддям Великоновосілківського районного суду Донецької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи, беручи до уваги, що за висновком суду належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої частини суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року шляхом безспірного списання цих коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів», а також враховуючи, що додаткове визнання рішень, дій або бездіяльності ДСА України протиправними не вплине на вирішення по суті заявлених позивачем позовних вимог щодо належних їй виплат, суд висновує, що відсутня необхідність виходити за межі заявлених позивачем позовних вимог та надавати оцінку діям/бездіяльності ДСА України в частині обсягу виділення коштів першому відповідачу на виплату суддівської винагороди суддям Великоновосілківського районного суду Донецької області, суддею якого є позивач.

Надаючи оцінку розміру заявленої позивачем до стягнення суми, суд виходить з такого.

В матеріалах справи наявні довідки-розрахунки №№ 04-1439/23, 04-1438/2304-1440/23 від 31 жовтня 2023 року, з яких вбачається, що позивач у періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року перебувала на робочому місці та виконувала визначені повноваження протягом всіх робочих днів у цих періодах окрім двох робочих днів у червні 2023 року (а.с. 113-115).

Також у зазначених довідках наведено розрахунок нарахованої та сплаченої позивачу за спірні періоди суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, розрахованих виходячи із прожиткового мінімуму 2 102,00 грн, а також розрахунок розміру суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, розрахованих виходячи із розміру прожиткового мінімуму 2 270,00 грн (за 2021 рік), 2 481,00 грн (за 2022 рік) та 2 684,00 грн (за 2023 рік).

Так, згідно вказаних розрахунків позивачу:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року було нараховано та сплачено першим відповідачем всього 1 135 080,00 грн суддівської винагороди та 63 060,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення;

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року було нараховано та сплачено всього 1 135 080,00 грн суддівської винагороди та 63 060,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення;

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року було нараховано та сплачено всього 653 530,91 грн суддівської винагороди та 63 060,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до розрахунку суддівської винагороди позивача та допомоги на оздоровлення за спірні періоди із врахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого сьомими статтями Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», станом на 1 січня відповідного року (2 270,00 грн, 2 481,00 грн та 2 684,00 грн відповідно), сума суддівської винагороди та матеріальної допомоги на оздоровлення склала:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року - 1 225 800,00 грн суддівської винагороди та 68 100,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення;

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року - 1 339 740,00 грн суддівської винагороди та 74 430,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення;

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року - 834 480,00 грн суддівської винагороди та 80 520,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 113-115, 117-119).

Таким чином, недоплачена позивачу частина суддівської винагороди та матеріальної допомоги за спірні періоди склала:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року: 95 760,00 грн ((1 225 800,00 грн + 68 100,00 грн) (1 135 080,00 грн + 63 060,00 грн));

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року: 216 030,00 грн ((1 339 740,00 грн + 74 430,00 грн) (1 135 080,00 грн + 63 060,00 грн));

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року: 198 409,09 грн ((834 480,00 грн + 80 520,00 грн) (653 530,91 грн + 63 060,00 грн)).

Згідно із п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) […] у тому числі у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Враховуючи наведене, сума до стягнення без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить:

- за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року: 77 086,80 грн (95 760,00 грн 17 236,80 грн (ПДФО 18%) 1 436,40 грн (ВЗ 1,5%));

- за період з 1 січня по 31 грудня 2022 року: 173 904,15 грн (216 030,00 грн 38 885,40 грн (ПДФО 18%) 3 240,45 грн (ВЗ 1,5%));

- за період з 1 січня по 31 липня 2023 року: 159 719,31 грн (198 409,09 грн 35 713,64 грн (ПДФО 18%) 2 976,14 грн (ВЗ 1,5%)).

Всього до стягнення (без врахування ПДФО та ВЗ): 410 710,26 грн (77 086,80 грн + 173 904,15 грн + 159 719,31 грн).

Отже, позивачем у позовній заяві наведено неправильний розрахунок суми суддівської винагороди та матеріальної допомоги до стягнення.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача в частині суми до стягнення та задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення суми заборгованості шляхом прийняття рішення про стягнення з ДСА України на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в сумі 410 710,26 грн (без врахування податків та зборів) шляхом безспірного списання зазначених коштів з бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2-4, 9, 12, 72-78, 90, 139, 244-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 84112, Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2), Державної судової адміністрації України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 рік та з 1 січня 2023 року по 31 липня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102,00 грн.

Стягнути з Державної судової адміністрації України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) недонараховану та невиплачену останній частину суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 1 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в розмірі 410 710 (чотириста десять тисяч сімсот десять) грн 26 коп шляхом безспірного списання зазначених коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна