Справа № 522/1034/23
Суддя: Федчишена Т. Ю.
Дата ухвалення: 2023-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/1034/23
Провадження № 2-а/522/17/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Москаленко М. І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Казнєвського В. О.,

представника відповідача Саркісяна А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування позову зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки. 11 липня 2022 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 476 про його примусове повернення в країну походження та зобов`язано його залишити територію України в строк до 09 серпня 2022 року.

Вказує, що зазначене рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адже наразі у країні його походження відбуваються воєнні дії, що є загальновідомою інформацією, він є військовозобов`язаним, але не бажає брати участь у воєнних діях на території країни походження. У разі повернення до країни походження він може стати жертвою свавільного насилля та примусової мобілізації до лав армії.

Також позивач зазначає, що відповідачем не враховано, що існує ризик його переслідувань у зв`язку із належністю до певної соціальної групи осіб, що ухиляються від проходження військової служби, а також, те, що наразі у Сирії відбуваються воєнні дії, які можуть загрожувати життю, безпеці та свободі позивача. Відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано інформацію по країні походження позивача, яка свідчить про неможливість повернення позивача до Сирії та проігноровано Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (2014, 2015, 2017, 2021 років).

Крім того позивач вказує, що на території України він проживає однією сім`єю з громадянкою України без реєстрації шлюбу та є батьком двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та має з Україною тісні зв`язки.

Посилаючись на зазначене, просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 476 від 11 липня 2022 року про його примусове повернення в країну походження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін, встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Витребувано у Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів особової (міграційної) справи ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року доручено ГУ ДМС України в Одеській області забезпечити під час розгляду даної справи участь перекладача з арабської на українську мови.

Від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач перебуває на території України без законних на те підстав, порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, у зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності. У 2015 році звертався до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби № 299-17 від 14.07.2017 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018, визнано протиправним та скасовано, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

За результатами повторного розгляду заяви позивача, міграційним органом було відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 відмовлено позивачу у задоволені позову про визнання протиправним та скасування рішення № 326-18 від 23.08.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили та позивачем не оскаржувалось. Починаючи з 03.03.2019 та дотепер позивач із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до органів Державної міграційної служби не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає. Також позивач не вчинив жодних спроб для легалізації власного становища.

Позивач для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до міграційної служби не звертався. Щодо аргументів позовної заяви про неврахування відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення інформації по країні походження відповідач зазначає, що позивач залишив країну походження добровільно та не зв`язку із загрозою для нього. Відповідач вважає відсутньою загрозу життю та здоров`ю, безпеці та свободі позивача внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі його повернення до країни походження.

Відповідач указує, що рішення про примусове повернення позивача в країну походження було прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства.

До відзиву відповідачем було долучено копію особової справи позивача.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Казнєвський В. О. позов просив задовольнити.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Саркісян А. Р. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, зазначає таке.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

11 липня 2022 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 476 про примусове повернення позивача в країну походження та зобов`язано його залишити територію України у термін до 09 серпня 2022 року.

Із оскаржуваного рішення слідує, що 11 липня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено ОСОБА_1 , громадянина Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В ході перевірки законності перебування на території України ОСОБА_1 було встановлено, що він прибув в Україну 12.10.2010 через пункт пропуску «Одеса» по паспортному документу громадянина Сирійської Арабської Республіки для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії з 08.08.2010 по 06.08.2016 по одноразовій візі з метою навчання. Навчався в Одеському державному аграрному університеті на підготовчому відділенні. У 2011 році вступив до Одеської державної академії будівництва і архітектури за спеціальністю інженер будівельник, де навчався до 2014 року.

Був документований посвідками на тимчасове проживання: ОД №367/12, терміном дії до 01.10.2014 та ТР № 028772, терміном дії до 01.10.2014.

12.11.2015 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.08.2018 ДМС України було прийнято рішення № 326-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.02.2019 рішенням Одеського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 326-18 від 23.08.2018 відмовлено.

Постановою ГУ ДМС України в Одеській області від 11.07.2022 ПН МОД № 008500 ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008426 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон № 3773-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

З наведеного слідує, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення можуть бути, зокрема, дії особи, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як слідує з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття слугувало незаконне перебування на території України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при цьому останній не вчинив дії для легалізації свого становища. Таким чином, відповідно до чинного законодавства позивач підпадає під категорію незаконних (нелегальних) мігрантів, визначених п. 14 ст. 1 Закону України № 3773-VI.

Разом з тим, обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн визначені ч. 1 ст. 31 Закону України № 3773-VI а саме: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Таким чином необхідною умовою для можливості примусового повернення іноземця до країни походження є відсутність обставин щодо загрози їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Предметом спору у даній справі є перевірка правомірності прийнятого міграційним органом рішення про примусове повернення позивача в країну походження.

З матеріалів справи слідує, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, легально прибув до України у 2010 році.

Позивача виявлено міграційним органом у липні 2022 року та розпочато процедуру його примусового повернення до країни походження у зв`язку з порушенням міграційного законодавства України.

Позивач стверджує про наявність обґрунтованих побоювань, що у разі примусового його повернення в країну походження, його життю або свободі загрожуватиме небезпека через загальнопоширене явище насильства в ситуації збройного конфлікту в якому країна перебуває вже багато років.

Разом з тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Із змісту Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) вбачається, після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)» ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.

Також у Рекомендаціях, зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль- ОСОБА_3 », антиурядові збройні групи і курдські сили («Загони народної самооборони», ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Резолюцією № 2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв`язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018, вказується, що: 65. Цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. 72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16.11.2017 вказано, що в результаті бойових дій, що ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель- Кунейтра , Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

Європейський суд з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Відтак, зважаючи на ситуацію загальнопоширеного насильства в Сирії, що підтверджується Рекомендаціями УВКБ ООН, а також враховуючи заборону, передбачену приписами ч. 1 ст. 31 Закону № 3929-XII, щодо примусового повернення іноземця де його життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, суд вважає необґрунтованим рішення відповідача щодо примусового повернення позивача до Сирійської Арабської Республіки.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 127/26552/16-а.

Суд наголошує, шо неможливість повернення до країни, в якій заявнику буде загрожувати насилля, підтверджується і практикою Європейського Суду з прав людини. Так, ЄСПЛ у рішенні «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 (заяви № 40081/14, 40088/14 та 40127/14) дійшов висновку, що твердження заявників про те, що їх повернення до Сирії було б порушенням статей 2 та/або 3, були обґрунтованими через рівень інтенсивності конфлікту в Сирії, оскільки заявники є з Алеппо та Дамаску там, де відбувалися особливо важкі бої, адже це молоді люди, яким особливо загрожує затримання та жорстоке поводження, згідно з даними Human Rights Watch. Тому Суд постановив, що висилка заявників до Сирії буде порушувати статті 2 та 3.

В даному випадку, суд враховує посилання відповідача на те, що позивач не мав легальних підстав перебувати на території України, чим порушив відповідне міграційне законодавство.

Проте, інформація щодо проведення на території Сирії воєнних дій належить до загальновідомої інформації.

При цьому, аналіз зібраної інформації щодо Сирії, дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у Сирії, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує життю або особистій недоторканності.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення міграційного органу прийняте без належного дослідження інформації по країні походження позивача, а також без врахування того, що повернення позивача до Сирії загрожуватиме його життю, з огляду на мотивування звернення позивача до суду за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

Відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у випадку повернення до країни походження та не проаналізував належним чином інформацію, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції з прав людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Доводи відповідача не спростовують незаконність рішення про примусове повернення позивача у країну походження.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, суд не вважає такими, з якими закон пов`язує підстави для скасування оскаржуваного рішення доводи позивача про те, що він не може бути примусово повернутий до країни походження, оскільки має тісні зв`язки з Україною, адже він проживає однією сім`єю з громадянкою України без реєстрації шлюбу та є батьком двох малолітніх дітей, з огляду на таке.

Як слідує з показань свідка ОСОБА_4 , наданих у судовому засіданні, вона знайома з позивачем 11 років, проживає з ним однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрацію шлюбу, у 2022 році вона народила двох дітей, батьком яких є позивач. Проте, у свідоцтвах про народження дітей відомості про батька записані з її слів на підставі ст. 135 СК України, оскільки позивач на момент реєстрації народження дітей не мав належних документів. Наразі вони звернулися до органу ДРАЦС із заявою про визнання батьківства позивача. Зазначила, що ОСОБА_1 працює водієм, забезпечує дітей та всю родину, оскільки вона не працює у зв`язку з доглядом за дітьми. Вказала, що примусове повернення позивача до країни походження становитиме для неї надмірний тягар, оскільки позивач є єдиним годувальником у сім`ї. Вказала, що позивач постійно неодноразово звертався до міграційної служби для легалізації свого становища, проте отримував відмову.

Як слідує зі свідоцтв про народження дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком дітей зазначено ОСОБА_5 .

Отже, доводи позивача про те, що він є батьком дітей, у розумінні чинного законодавства, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Між тим, наявність сталих соціальних зв`язків, зокрема, народження дітей, одруження, тощо не звільняє від обов`язку дотримання вимог чинного законодавства щодо легальності перебування іноземця на території України та не підміняє собою законодавчо-визначену процедуру отримання дозвільних документів для перебування на території України.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 72-73, 79, 90, 241-246, 286, 293 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 476 від 11 липня 2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 13.11.2023.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА