Справа № 640/14820/22
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 року м.Київ № 640/14820/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4923 У від 01.02.2022 на суму 288 568,30 грн.;

- визнати протиправним та скасувати Рішення №8 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.02.2022 на суму 44 280,24 грн, прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві;

- визнати протиправним та скасувати Рішення № 8 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 01.02.2022 на суму 170,00 грн., прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був зареєстрований в якості ФОП та перебував на податковому обліку з 15.02.2013 у ГУ ДПС в м. Києві у Дарницькому районі. Як стало йому відомо під час подачі податкової звітності, у зв`язку з наявністю боргу у сумі 15,14 грн., рішенням Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання статусу платника єдиного податку фізичної особи-підприємця він був виключений з реєстру платників єдиного податку та переведений на загальну систему оподаткування. Стверджує, що працівниками контролюючого органу при перенесенні інформації із паперового носія податкової декларації платника єдиного податку в інтегровану картку платника помилково внесена інша сума, яка потягла за собою недоїмку зі сплати податкових зобов`язань у розмірі 15,14 грн., яка і стала підставою для винесення зазначеного рішення. Рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання статусу платника єдиного податку фізичної особи- підприємця оскаржено ним до суду. Позивач стверджує, що як сумлінний платник податку він продовжував подавати паперові декларації платника єдиного податку ФОП, які безперешкодно приймалися відповідачем та своєчасно сплачував суми податку. Свою помилку відповідач з приводу зазначення невірної суми податку виправив 17.11.2020, однак рішення про виключення позивача з реєстру у зв`язку з наявною заборгованістю самостійно не скасовано. Натомість, відповідачем проведено документальну позапланову перевірку позивача, у ході якої встановлено, що позивачем не в повному обсязі сплачувалося ЄСВ у зв`язку з переходом його на загальну систему оподаткування та протиправно донараховано позивачу суму грошового зобов`язання у розмірі 288586,30 грн. з ЄСВ та штрафні санкції у розмірі 44280,24 грн. Також, за неподання звітності з ЄСВ до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 170 грн. Позивач вважає такі рішення протиправними та незаконними, а тому вони підлягають скасуванню у судовому порядку.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2022 вказану позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

31.05.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 31.05.2023 справа розподілена судді Лисенко В.І.

Ухвалою суду від 05.06.2023 прийнято справу до провадження та постановлено подальший розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.10.2023 постановлено витребувати наступні докази від позивача: податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 1, 2, 3, 4 квартали 2018 року, 1, 2, 3, 4 квартали 2019 року та 1, 2 квартали 2020 року; платіжні доручення (квитанції) про сплату єдиного податку за вказані звітні періоди; інформацію про поновлення ФОП ОСОБА_1 у Реєстрі платників єдиного податку; акт перевірки від 15.12.2021 №92781/26-15-07-9-08/ НОМЕР_1 .

На виконання вимог ухвали суду 01.11.2023 від представника позивача до суду надійшли докази.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця та стояв на податковому обліку з 08.07.2008 у ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві.

З 15.02.2013 ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності 3 групи платників за ставкою 5 % від доходу.

17 грудня 2020 року ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність шляхом реєстрації в Дарницькій районній у м. Києві Державній адміністрації (запис №001032460).

Як зазначає у позовній заяві позивач, на підставі ст. 296.3 п.49.18.2 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 подавав податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця щоквартально до Державної податкової інспекції в Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві особисто на паперових носіях. На копіях всіх поданих звітів контролюючим органом ставилася відмітка про прийняття податкової декларації, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями податкових декларацій.

Відповідно до звітних податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи підприємця позивач декларував дохід від підприємницької діяльності та сплачував єдиний податок за II, III, IV квартал 2018 року та I, II, III, IV квартал 2019, а також І і II квартал 2020 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями та ІКП позивача.

Як зазначає у позовній заяві позивач, 04 листопада 2020 року він в черговий раз звернувся до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві для подачі податкової декларації за 3 квартал 2020 року, однак працівники податкового органу відмовили йому у прийнятті декларації, повідомивши, що він виключений з реєстру платників єдиного податку на тих підставах, що протягом двох послідовних кварталів у 2018 році у ФОП ОСОБА_1 зафіксований податковий борг у розмірі 15,14 грн.

Перевіривши всі декларації, подані ФОП ОСОБА_1 до контролюючого органу та проаналізувавши відомості, зазначені податковою установою в інтегрованій картці платника, позивачем були виявлені наступні розбіжності: в поданій декларації за 1 квартал 2018 року ФОП ОСОБА_1 зазначив обсяг доходу за звітний період 208 480,99 грн. Відповідно також було зазначено суму податку за ставкою 5% - 10 424,05 грн. Зазначена в декларації сума податку була сплачена ФОП ОСОБА_1 своєчасно, про що свідчить долучена до матеріалів справи квитанція від 07.05.2018 №ПН515, копія якої долучена до матеріалів справи.

Разом із тим, працівниками контролюючого органу при перенесенні інформації із паперового носія податкової декларації платника єдиного податку, в інтегровану картку платника, внесена інша сума отриманого ФОП ОСОБА_1 в 1 кварталі 2018 року доходу, а саме - 208 840,99 грн, замість 208 480,99 грн. Тобто, фактично при перенесенні відомостей з паперового носія на електронний допущено механічну помилку (описку) - переставлені місцями 2 цифри: 84 замість 48. Відповідно, від цієї суми, податковим органом визначена і інша сума податку, який повинен сплатити ФОП ОСОБА_1 , а саме 10 442,05 грн, а не 10 424,05 грн.

Таким чином, із-за механічної помилки працівників податкової установи при внесені суми отриманого доходу ФОП ОСОБА_1 , в інтегрованій картці виник і рахувався борг за ФОП ОСОБА_1 у розмірі 15,14 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві, про наявність рішення від 31.12.2018 № 2455/26-15-33-14-26/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку та про втрату статусу платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , йому стало відомо лише 04 листопада 2020 року.

Після його звернень до податкового органу з приводу допущення помилки податковим органом при нарахуванні суми податку за 1 квартал 2018 року, помилку ДПІ виправлено лише 17.11.2020, а саме: податкову декларацію за І квартал 2018 року (реєстр, номер 77590 від 26.04.2018) визнано недійсною та присвоєно статус "Історія подання" та зареєстровано податкову декларацію за І квартал 2018 року з виправленими показниками (реєстр, номер 135375 від 26.04.2018).

18.11.2020 контролюючим органом було приведено ІКП у відповідність в частині зменшення помилкового нарахування в сумі 15,14 00 грн.

Однак, оскільки відповідачем самостійно не скасовано рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання реєстрації фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку ІІІ групи, яке відбулося внаслідок наявного боргу у позивача, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування в судовому порядку.

Рішенням ОАСК від 06.20.2022 у справі № 640/63/21, яке набрало 07.11.2022 законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання реєстрації фізичної особи - підприємця платником ОСОБА_1 єдиного податку ІІІ групи та зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у місті Києві поновити реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку ІІІ групи з 31.12.2018, шляхом включення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до реєстру платників єдиного податку.

Як убачається з листа ГУ ДПС у м. Києві від 27.09.2023 та витягу з реєстру платників єдиного податку, позивачу поновлено реєстрацію як платника єдиного податку ІІІ групи за ставкою 5 % до доходу з 31.12.2018 по 17.12.2020 (дата прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності).

На підставі наказу від 01.11.2021 № 8672-П, виданого ГУ ДПС у м. Києві, відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ФОП - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання платником податків вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2017 по 17.12.2020, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 06.02.2013 по 17.12.2020 відповідно до затвердженого плану перевірки.

У ході перевірки встановлено, що з 01.01.2017 по 31.12.2018 ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування. У період з 01.01.2019 по 17.12.2020 ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність на загальній системі оподаткування. Під час перевірки посадові особи податкового органу становили, що в порушення п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 та п. 177.11 ст. 177 ПКУ ОСОБА_1 , перебуваючи на загальній системі оподаткування, декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік не подано (термін 11.02.2020), за 2020 рік (ліквідаційна) не подано (термін подання 16.11.2020).

Також згідно ІКП позивача, ОСОБА_1 було подано декларації платника єдиного податку ФОП за 2019-2020 рік, згідно яких ним було отримано дохід за 2019 рік 888697,30 грн., за 2020 рік 1023374,20 грн., з яких податковим органом встановлено розбіжність щодо загального оподаткованого доходу. Згідно даних податкового обліку сплачена сума ЄСВ ОСОБА_1 за 2019 рік становить 11016,72 грн., за 2020 рік - 9595,30 грн.

Таким чином податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 ПКУ, а саме зниження податку на доходи з фізичних осіб в загальній сумі 340 462,70 грн., а саме: за 2019 рік - 157982,50 грн., з 2020 рік 182480,20 грн.

Таке порушення призвело до заниження перерахування до бюджету військового збору у сумі 28371,89 грн. (заниження загального оподатковуваного доходу 1891459,48 грн.).

Також, це призвело до нарахування податковим органом ЄСВ на суму 288 568,30 грн., в т.ч. за 2019 рік - 154234,10 грн., за 2020 рік - 134334,20 грн.

Такого висновку посадові особи податкового органу дійшли у зв`язку тим, що ОСОБА_1 з 01.01.2019 не перейшов самостійно на загальну систему оподаткування та не здійснював нарахування податків відповідно до обраної системи оподаткування.

За наслідками перевірки відповідачем складено акт перевірки від 15.12.2021 №92781/Ж5/26-15-07-09-08/ НОМЕР_1 , яким встановлено наступні порушення:

- п. 44.1. п.44.3, п.44.6 ст.44 ПКУ, п.п.296.1.1 п.296.1 ст.296 ПКУ №2755-VI від 02.12.2010р. із змінами та доповненнями, не надано на перевірку первинні документи та Книгу обліку доходів, для платників єдиною податку першої, другої та третьої груп, які не є платниками податку на додану вартість;

- п. 295.3 ст.295 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, а саме порушення термінів сплати зобов`язань по єдиному податку, протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.;

- п. 44.3 ст. 44. п.170.10 ст.177 ПКУ, а саме Фізичною особою - платником податків ОСОБА_2 до перевірки не е повному обсязі надано документи щодо ведення фінансово господарської діяльності та Книгу обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці за перевіряємий період:

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст.49, п.177.11 ст. 177 ПКУ, а саме фізична особа - платник податків ОСОБА_3 перебувала на загальній системі оподаткування, декларацію про майновий стан та доходи за 2019р. не подано (термін подання 11.02.2020р.), за 2020р. (ліквідаційна) не подано (термін подання 16.11.2020р.);

- п.п.164.1.1, п.п.164.1.3 п. 164.1 ст.164, п.177.2 ст. 177 ПКУ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2019р., 2020р. в загальній сумі 340462,70грн., а саме: за 2019 р. в сумі 157982,50грн.; за 2020р. в сутні 182480,20грн.;

- п.п.1.2, п.п.1.3 п.16-1 Підрозділу 10 розділу XX інші перехідні положення Податкового Кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями - ФОП ОСОБА_4 занижено суму оподаткованого доходу за 2019р., 2020р. та не перераховано до бюджету військового збору в загальній сумі - 28371,89грн., у тому числі за 2019р. в сумі 13165.21грн,, за 2020р. в сумі 15206,68 грн.;

- п.3 ч. 1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010р. із змінами та доповненнями, а саме платник податків ОСОБА_1 не нараховано, не перераховано та не сплачено до бюджету єдиного внеску на загальну суму 288568,30 грн., у т.ч. за 2019р. в сумі - 154234,10грн., за 2020р. в сумі - 134334,20 грн.:

- п.4 ч.2 ст.6, п. 8 ст.9, аб. 3 ч.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010р. із змінами та доповненнями, та п.9 розділу II. п.11 розділу ПІ «Порядку», який зареєстрований наказом № 435 від 14.04.2015р. із змінами та доповненнями «Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиною внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 5 травня 2018 року N 511), та зареєстровано в Міністерстві юстиції України за N 460/26905 від 23 квітня 2015р. - фізичною особою-платником податків ОСОБА_1 не своєчасно подано додаток №5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» з таблицею №2 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за 2013р. та не подано з таблицею №1 за 2019р.. 2020 до Головного управління ДГ1С ум. Києві (ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДПС у м. Києві).

За наслідками перевірки відповідачем прийнято рішення №8 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.02.2022 на суму 44 280,24 грн., рішення № 8 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 01.02.2022 на суму 170,00 грн. та складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4923 У від 01.02.2022 на суму 288 568,30 грн.

Вважаючи, що зазначені рішення прийнято безпідставно та необґрунтовано, оскільки рішенням суду встановлено правомірність його перебування на спрощеній системі оподаткування, а відповідачем донараховано суму ЄСВ та штрафні санкції з огляду на те, що позивач перебував на загальній системі оподаткування, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до п. 295.3. статті 295 ПК України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Згідно з п.299.10. статті 299 ПК України встановлено, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема у випадку передбаченому пп.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 цього Кодексу тобто, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.

Згідно з абз.8 п.п.298.2.3. п.298.2. статті 298 ПК України платник єдиного податку зобов`язаний в останній день другого із двох послідовних кварталів перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, зокрема у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.

Положеннями п.299.11. статті 299 ПК України встановлено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої-третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Зміст наведеної правової норми дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої групи у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому, реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення, а платник податку переходить на загальну систему оподаткування.

Як встановлено у ході розгляду справи, із-за механічної помилки працівників податкового органу при внесені суми отриманого доходу ФОП ОСОБА_1 , в інтегрованій картці виник і рахувався борг за ФОП ОСОБА_1 у розмірі 15,14 грн., що стало наслідком прийняття відповідачем рішення від 31.12.2018 № 2455/26-15-33-14-26/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку та про втрату статусу платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 .

Помилка посадових осіб ДПІ, яка була допущена під час перенесення даних, виправлена самостійно податковим органом 17.11.2020, а саме: податкову декларацію за І квартал 2018 року (реєстр, номер 77590 від 26.04.2018) визнано недійсною та присвоєно статус "Історія подання" та зареєстровано податкову декларацію за І квартал 2018 року з виправленими показниками (реєстр, номер 135375 від 26.04.2018), про що зазначено у рішенні суду від 06.20.2022 у справі № 640/63/21.

18.11.2020 контролюючим органом було приведено ІКП позивача у відповідність в частині зменшення помилкового нарахування в сумі 15,14 грн.

Рішенням ОАСК від 06.02.2022 у справі № 640/63/21, яке набрало 07.11.2022 законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання реєстрації фізичної особи - підприємця платником ОСОБА_1 єдиного податку ІІІ групи та зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у місті Києві поновити реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку ІІІ групи з 31.12.2018, шляхом включення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до реєстру платників єдиного податку.

Як убачається з листа ГУ ДПС у м. Києві від 27.09.2023 та витягу з реєстру платників єдиного податку, ОСОБА_1 поновлено реєстрацію як платника єдиного податку ІІІ групи за ставкою 5 % до доходу з 31.12.2018 по 17.12.2020 (дата прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності).

Таким чином, позивач в період спірних правовідносин перебував на податковому обліку як платник єдиного податку ІІІ групи за ставкою 5 % до доходу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону встановлено у розмірі 22 відсотка до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність не веде та не отримує доходи, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Слід зазначити, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини другої, третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Виходячи із положень абзаців третього та п`ятого частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

Водночас, неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.

Як встановлено у ході розгляду справи, ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність 17.12.2020.

Разом із тим, ним виконані всі приписи чинного на той час законодавства щодо подання звітності, нарахування та сплати єдиного внеску, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7) та звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019-2020 роки.

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (надалі - Інструкція №449).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Абзацом 3 пункту 2 розділу VI Інструкції №449 визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки (у редакції вказаної норми на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами сьомим, восьмим, дев`ятим пункту 3 розділу VI Інструкції №449 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 01.11.2021 № 8672-П, виданого ГУ ДПС у м. Києві, відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ФОП - платника податків ОСОБА_1 .

У ході перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про те, що позивачем порушено п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 ПКУ, а саме зниження податку на доходи з фізичних осіб в загальній сумі 340 462,70 грн. ( за 2019 рік - 157982,50 грн., з 2020 рік 182480,20 грн).

Таке порушення призвело до заниження суми ЄСВ у розмірі 288 568,30 грн., в т.ч. за 2019 рік - 154234,10 грн., за 2020 рік - 134334,20 грн.

Такого висновку посадові особи податкового органу дійшли у зв`язку тим, що ОСОБА_1 з 01.01.2019 був переведений податковим органом на загальну систему оподаткування у зв`язку з рішенням від 31.12.2018 № 2455/26-15-33-14-26/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку та про втрату статусу платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ..

На думку податкового органу, позивач невірно здійснював нарахування податків відповідно до обраної системи оподаткування, що призвело до заниження ним суми ЄСВ.

Проте, суд вважає такі висновки передчасними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідачу під час перевірки було достеменно відомо про наявність позову про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві №2455/26-15-33-14-26/ від 31.12.2018 про анулювання реєстрації фізичної особи - підприємця платником ОСОБА_1 єдиного податку ІІІ групи та зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у місті Києві поновити реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку ІІІ групи з 31.12.2018, шляхом включення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до реєстру платників єдиного податку.

Крім того, відповідач свідомо проігнорував факт допущеної ним помилки при перенесенні інформації із паперового носія податкової декларації платника єдиного податку, в інтегровану картку платника, внесення іншої суми отриманого ФОП ОСОБА_1 в 1 кварталі 2018 року доходу, а саме - 208 840,99 грн, замість 208 480,99 грн., що призвело до утворення заборгованості у розмірі 15,14 грн. та стало наслідком прийняття рішення від 31.12.2018 № 2455/26-15-33-14-26/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку.

За таких обставин, суд вважає, що оскільки саме внаслідок такої помилки відповідач протиправно дійшов висновку про те, що позивач втратив статус платника єдиного податку ФОП та повинен був перейти на загальну систему оподаткування з 01.01.2019 із відповідною подачею податкової звітності, у зв`язку з чим і здійснив донарахування податкових зобов`язань з ЄСВ та штрафні санкції, такі донарахування підлягають скасуванню в судовому порядку.

Крім того, суд вважає, що отримавши рішення ОАСК від 06.10.2022 у справі № 640/63/21, відповідач знехтував нормами податкового кодексу та самостійно не відкликав податкову вимогу та рішення про нарахування штрафних санкцій.

Оцінюючи такі дії відповідача, суд враховує таке.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року)

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що стаття 6 Конвенції, поміж іншого, закріплює принцип юридичної визначеності, який, в свою чергу, є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Крім того, вказаний принцип є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

При цьому, суд наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи, в тому числі і у майнові права.

Як наголошує Європейський Суд з прав людини, призначення Конвенції захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (див. рішення у справі «Морено Гомес проти Іспанії» (Moreno Gomez v. Spain), заява № 4143/02, пункти 56 та 61, ECHR 2004-X). Процедурні гарантії, доступні заявнику, можуть бути визнані недієвими, а держава - відповідальною за Конвенцією, якщо процедура прийняття рішень є необґрунтовано тривалою або якщо прийняте рішення в результаті протягом значного періоду залишається невиконаним (див. рішення у справі «Ташкін та інші проти Туреччини» (Taskin and Others v. Turkey), згадане вище, пункти 124-125). https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_689#Text.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» У справі у справі «Rysovskyy v. Ukraine» від 20.10.2011 суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Тому принципи належного врядування можуть не тільки покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно й законно, виправляючи свою помилку, а й, як наслідок, потребувати виплати особі відповідної компенсації.

Ефективне публічне адміністрування та зважене ухвалення рішень суб`єктами владних повноважень - основа належного врядування (англ. - good governance) та її складової - концепції доброї адміністрації (належного адміністрування) (англ. - good administration).

У спірному випадку, позивач правомірно очікував, що його майнові права будуть захищені шляхом самостійного скасування донарахованих зобов`язань.

В свою чергу, відповідач, як орган, який уповноважений приймати такі рішення, невиправдано не вирішив такого.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач належними доказами підтвердив правомірність своїх вимог, в зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3330,18 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 3330,18 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у м.Києві.

Також, позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 21000 грн.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частин 1-3 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями частини четвертої статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з поданої позивачем заяви, сумою, яку останній просить включити до складу судових витрат по оплаті послуг адвоката, пов`язаних з розглядом справи, є 21 000,00 грн.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також, Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents vs. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Також, у справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, пункт 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (далі Закон 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставин Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відтак, судом встановлено, що 18.08.2022 між позивачем та адвокатом Зайченко В.М. був укладений договір про надання правничої допомоги №ПД-ФОП/ШВІ/22, за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту з питань, що пов`язані з наданням правової допомоги клієнту (позивачу) стосовно оскарження рішень ГУ ДПС у м.Києві.

За умовами п.2.4 договору адвокат (представник позивача) зобов`язаний: виконувати за дорученням та в інтересах довіретеля роботу, зазначену у п. 1 цього договору; здійснювати повноваження на ведення справ у підрозділах Державної податкової служби України усіх рівнів та судах усіх інстанцій, вчиняти від імені довірителя, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа; подавати адвокатські запити, заперечення, клопотання та довірителя, укладати мирові у з матеріалами справи, робити долучених до справи, одержу судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення суду; подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися усіма процесуальними правами, встановленими законодавством, без будь-яких обмежень.

У свою чергу довіритель зобов`язаний: надавати документи (їх копії), необхідні для виконання робіт за цим Договором, а в разі необхідності - нотаріально завірені копії; надати для здійснення захисту інтересів Довірителя всю необхідну інформацію, яка йому відома та відноситься до умов договору, представити необхідні документи, електронні докази та інші матеріали, які можуть бути в його розпорядженні, своєчасно здійснювати всі перерахування по оплаті виконаних робіт; оплачувати фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору.

Також, на підтвердження виконання адвокатом вищезазначених послуг з правової допомоги, позивачем був наданий акт (уточнений) виконаних робіт і витрат по наданню професійної правничої допомоги від 28.07.2023, згідно з яким адвокатом були виконані, а позивачем (довірителем) прийняті наступні послуги: зустрічі, консультації з довірителем та узгодження правової позиції - затрачено 2 години - 2 000,00 грн; підготовка та відправлення адвокатських запитів - затрачено 2 години - сума 2 000,00 грн; збір, ознайомлення та правовий аналіз наданих документів, відповідей на адвокатські запити та вивчення практики Верховного Суду - затрачено 3 години - сума 3 000,00 грн; складання адміністративного позову та оформлення додатків до нього - затрачено 6 годин - сума 6 000,00 грн; підготовка клопотань і оформлення додатків до них - затрачено 2 години - сума 2 000,00 грн; підготовка та складання заяви про вжиття заходів забезпечення позову - затрачено 3 години - сума 3 000,00 грн; представництво та захист інтересів в Окружному адміністративному суді м. Києва та Київському окружному адміністративному суді - затрачено 3 години - сума 3 000,00 грн.

Також, на підтвердження понесення правових витрат позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордеру №ПД-ФОП/ШВТ/22 уточ від 28.07.2023 на суму 21 000 грн.

Отже, дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права та задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн, які підлягають компенсації позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі ГУ ДПС у м.Києві.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4923 У від 01.02.2022 на суму 288 568,30 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення №8 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 01.02.2022 на суму 44 280,24 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення №8 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 01.02.2022 на суму 170,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116) сплачені судовий збір у розмірі 3330 (три тисячі триста тридцять) грн 18 коп. та витрати на правові допомогу у розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.