Справа № 2а-8800/11/1370
Суддя: Тертичний Віталій Григорович
Дата ухвалення: 2011-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2011 р. № 2а-8800/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Тертичного В.Г.

за участі секретаря судового засідання Козьміна А.М.

за участю представників сторін:

від позивача Мельничук В.А. (дов. б/н від 04.08.2011 р.)

від відповідача Кінь А.В. (дов. № 21821/40-008 від 22.11.2010 р.),

Робейко А.А. (дов. № 239/10-008 від 15.10.2010 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень № /0/18605, № /0/18606 від 27.07.2011 р.

Позивач просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення № /0/18605, № 001411720/0/18606 від 27.07.2011 р., оскільки такі винесені на підставі хибного висновку відповідача про відсутність господарських операцій з ТзОВ «Амікс Груп». Стверджує про порушення відповідачем вимог ч.2 ст.19 Конституції України та Порядок оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України №984 від 22.12.2010 року. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що висновки органу ДПС про неправомірність формування податкового кредиту на підставі отриманих податкових накладних від ТзОВ «Амікс Груп`є безпідставними, оскільки, як зазначає позивач, його право як покупця не пов`язане з порушенням вимог податкового законодавства його контрагентом. Аргументи відповідача про неналежне звітування ТзОВ «Амікс Груп`перед органами ДПС, на переконання позивача, свідчить про порушення його контрагентом податкового законодавства, а не про безпідставність формування позивачем податкового кредиту.

Представники відповідача проти позову заперечили, в судовому засіданні пояснили, що позивачем за період з 01.12.2009 року по 31.12.2010 року безпідставно включено до податкового кредиту ПДВ на загальну суму 759234,00 грн. згідно податкових накладних, виписаних ТзОВ «Амікс Груп`на вартість товарно-матеріальних цінностей, витрати по поставці яких не підтверджено відповідними первинними документами, які б засвідчували зв`язок понесених витрат по таких операціях із господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, що в свою чергу призвело до порушення п. 1.7, п.1.8 ст.1, підп. 7.2.1, підп.7.2.3, п.7.2, підп.7.3.1 п.7.3, підп.7.4.1, підп.7.4.4 п. 7.4, підп.7.5.1 п. 7.5, підп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість». Також позивачем порушено ст. 13, ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», п. 7.1 ст.7, п.19.1 ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити з наступних підстав.

Суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 зареєстрований Департаментом економічної політики та ресурсів Львівської міської ради 23.05.200 року №0010286. Видами господарської діяльності позивача є оптова торгівля.

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.07.2009 року по 31.12.2010 року.

За результатами перевірки складено Акт від 15.07.2011 року № 1231/17-2/, на підставі якого Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова винесено податкові повідомлення-рішення: № /0/18605 від 27.07.2011 р., яким встановлено податкове зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб на суму 546931,95 грн. та № /0/18606 від 27.07.2011 р., яким встановлено податкове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 762700 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 190675 грн.

Як вбачається з Акту перевірки, складеного працівниками ДПІ, підставами для донарахування сум податкових зобов`язань стали висновки органу державної податкової служби про порушення позивачем ст. 13, ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», п. 7.1 ст.7, п.19.1 ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п. 1.7, п.1.8 ст.1, підп. 7.2.1, підп.7.2.3, п.7.2, підп.7.3.1 п.7.3, підп.7.4.1, підп.7.4.4 п. 7.4, підп.7.5.1 п. 7.5, підп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість`у зв`язку з тим, що позивачем неправомірно віднесено до складу валових витрат та податкового кредиту грошові суми в результаті придбання у ТзОВ «Амікс Груп`товару.

Органом ДПС зазначено, що внаслідок аналізу податкової звітності з ПДВ шляхом автоматизованого співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України за встановленими розбіжностями у додатках 5 до декларацій з ПДВ встановлено розбіжність за період з вересня 2010 року по грудень 2010 року у складі податкових зобов`язань ТзОВ «Амікс Груп`та податкового кредиту ФОП ОСОБА_1 в сумі 532573,00 грн.

Отже, орган ДПС стверджує, що факт одержання товару від ТзОВ «Амікс Груп`здійснений не з метою, яка випливає з його змісту, а з метою несплати податку з доходів фізичних осіб. Отже, такий правочин є нікчемний, оскільки суперечить моральним засадам суспільства та не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до п. 22.10 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб`від 22.05.2003 р. № 889-IV втратив чинність Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 13-92 «Про прибутковий податок з громадян»- крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності.

Відповідно до норми ст. 13 ДКМУ «Про прибутковий податок з громадян»(чинна на момент виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу. До складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Додатком 7 до Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженої наказом ДПА України від 21.04.1993р. №12 визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Суд зазначає, що до набрання чинності Податковим кодексом України відносини, пов`язані з оподаткуванням, обліком, звітуванням та внесенням податку на додану вартість до бюджету регулювались Законом України «Про податок на додану вартість`від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (далі Закон № 168). Відповідно до підп. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 названого Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: 1) придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; 2) придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підп. 7.2.3., 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону № 168 податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до підп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168 вважається дата здійснення першої з подій: 1) або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; 2) або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Суд встановив, що 01.03.2010 року між позивачем та ТзОВ «Амікс Груп`було укладено договір купівлі-продажу № 0103/10/1, за змістом якого Продавець (ТзОВ «Амікс Груп») зобов`язується передати у власність Покупцю (СПД ФО ОСОБА_1 ) на умовах, визначених Договором, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити їх вартість в порядку і на умовах, визначених Договором. Відповідно до п. 2.5 умов даного договору прийом-передача товару проводиться відповідно до накладних.

На вимогу суду позивач надав для долучення до матеріалів справи накладні, якими обліковувались відомості щодо поставленого товару, а саме: від 01.10.2010 року - №№ 793, 794, 795; від 04.10.2010 року - №№ 818, 819, 820, 821; від 05.10.2010 року - № 830; від 07.10.2010 року - № 843; від 08.10.2010 року - №№ 846; 847; від 11.10.2010 року - № 851; від 12.10.2010 року - № 858; від 12.10.2010 року - №№ 859, 860, 861; від 13.10.2010 року - №№ 866, 867; від 14.10.2010 року - №№ 871, 872; від 15.10.2010 року - №№ 886, 875; від 18.10.2010 року - № 887; від 19.10.2010 року - № 892; від 20.10.2010 року - №№ 896, 897, 898; від 21.10.2010 року - №№ 905, 906; від 22.10.2010 року - №№ 910, 911, 912; від 25.10.2010 року - № 916; від 28.10.2010 року - №№ 926,927; від 29.10.2010 року - № 938; від 26.11.2010 року - № 48; від 02.11.2010 року - № 942, 943, 944; від 04.11.2010 року - № 946; від 05.11.2010 року - № 949,950,951,952; від 08.11.2010 року - № 957; від 09.11.2010 року №№ 959, 960, 963; від 11.11.2010 року - №964; від 15.11.2010 року - № 969; від 16.11.2010 року - № 970, 973, 976; від 20.11.2010 року - № 979; від 22.11.2010 року - № 982; від 23.11.2010 року - №№ 983, 984, 986; від 30.11.2010 року - №№ 992, 993, 994; від 01.12.2010 року - №№ 995, 997; від 02.12.2010 року - №№ 997, 998; від 03.12.2010 року - №№ 999, 1001; від 06.12.2010 року - №№ 1006, 1007; від 08.12.2010 року - №№ 1010, 1011, 1012; від 09.12.2010 року - № 1014; від 10.12.2010 року - №№ 1016, 1017; від 13.12.2010 року - №№ 1018, 1019; від 15.12.2010 року - № 1021; від 16.12.2010 року - № 1024; від 17.12.2010 року - № 1027; від 20.12.2010 року - №№ 1032, 1033; від 21.12.2010 року - №№ 1035, 1036; від 24.12.2010 року - №№ 1039, 1040, 1041; від 27.12.2010 року - №№ 1045, 1046, 1047, 1052; від 28.12.2010 року - №№ 1048, 1051, 1053, 1054; від 29.12.2010 року - №№ 1055, 1056; від 30.12.2010 року - № 1061.

На підтвердження оплати вартості отриманих послуг транспортного перевезення позивач долучив платіжні доручення та квитанції до прибуткового ордера (а.с. 55-73).

Також позивачем надано договір надання транспортних послуг № 01/02-10 від 01.02.2010 року, укладений між СПД ФО ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , за умовами якого позивач виступив замовником транспортно-експедиційних послуг, а також представив суду акти здачі приймання наданих послуг № ХА-0000098 від 30.09.2010 року, № ХА-0000105 від 29.10.2010 року, № ХА-0000106 від 30.11.2010 року, № ХА-0000107 від 31.12.2010 року.

Проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується і підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік і на даних якого, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», ґрунтуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Тобто первинні документи з відображенням господарських операцій є основою і для податкового обліку. Згідно з п. 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

За даних обставин суд погоджується з тим, що позивач та перевізник не склали на кожну поїздку товарно-транспортних накладної типової форми. Однак ця обставина, сама по собі, не є достатньою підставою для висновку про відсутність інформації, необхідної для встановлення факту надання послуг, їх характеру та змісту, а також їх зв`язку з підготовкою, організацією, веденням господарської діяльності підприємства, як про це написано в акті перевірки. Зважаючи на те, що відомості, зазначені у згаданих вище первинних документах у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між ТзОВ «Амікс Груп`та позивачем. Суд вважає надуманими мотиви, з яких орган ДПС не взяв вказані первинні документи до уваги на підтвердження факту понесення платником податку витрат та їх пов`язаності з його господарською діяльністю. З огляду на це, суд прийшов до висновку, що зазначені в акті перевірки висновки контролюючого органу про завищення валових витрат підприємства є безпідставними та помилковими.

З приводу податкового кредиту, сформованого на підставі податкових накладних виписаних позивачем на суму 532 573,00 грн. суд встановив, що його було сформовано із сум податків, сплачених платником податку у зв`язку з придбанням товарів у ТзОВ «Амікс Групп», які надалі СПД ФОП ОСОБА_1 використав у своїй господарській діяльності.

Зі змісту акта перевірки вбачається, що орган ДПС покликається на наявність розбіжностей в податковому обліку контрагентів.

Відповідно до наведених вище норм Закону України «Про податок на додану вартість», дата виникнення права платника податку на податковий кредит не пов`язана з оплатою в бюджет податку на додану вартість. Тобто Закон України «Про податок на додану вартість`не передбачає обов`язкової умови фактичного надходження цих сум до бюджету від постачальника чи його контрагентів. У разі невиконання контрагентом платника податків зобов`язань по сплаті податку до бюджету негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Тому покликання позивача про не включення ТзОВ «Амікс Групп`податкових зобов`язань за наслідками господарських операцій з СПД ФОП ОСОБА_1 до податкової звітності, не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту у разі, якщо останній виконав усі передбачені для цього законом умови та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. За таких обставин позивач не може нести відповідальність за несплату податку продавцем товару. Частина друга пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного закону встановлює відповідальність платника податку тільки у випадку включення в податковий кредит сум ПДВ, не підтверджених податковими накладними. При цьому, Закон України «Про податок на додану вартість`не передбачав обов`язку або права одного платника податків контролювати показники податкової звітності іншого платника податків.

Покликання податкового органу про неналежне виконання контрагентом позивача своїх податкових зобов`язань прямо суперечать не лише Закону, а й практиці Верховного Суду України, який у постанові від 22 жовтня 2010 року висловив правову позицію, що Закон України «Про податок на додану вартість`виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставить у залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб`єктами господарювання. Положення пункту 1.8 статті 1 Закону № 168/97-ВР щодо надмірної сплати податку, як необхідної умови його повернення з бюджету платникові, стосується саме цього платника і сплати ним податку в ціні товарів (послуг) їх постачальникам.

Перевіряючи дотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, суд вважає, що оскаржувані рішення прийнято необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. В порушення зазначеної норми відповідач не надав суду жодних доказів правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог.

З урахуванням положень чинного законодавства України та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень і про скасування цього рішення (повністю або в частині).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати у формі судового збору на підставі ст. 94 КАС України присуджуються з державного бюджету.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 98, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова № /0/18605 від 27.07.2011 року;

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова № /0/18606 від 27.07.2011 р.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) 3 (три) грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Тертичний В.Г.