Справа № 420/10389/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/10389/23

Головуючий в І інстанції: Тарасишина О.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 13.07.2023 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 12.04.2023 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 12.04.2023 року включно в сумі 349130,38 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 12.04.2023 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 60576,08, грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 12.04.2023 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Суд першої інстанції зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Суд першої інстанції вказав на те, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків, виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись, отже, обов`язок виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, є видом відповідальності роботодавця за дії, пов`язані із такою затримкою.

Суд першої інстанції послався також на те, що враховуючи встановлені обставини, межі позовних вимог, періодом затримки є період: з 05.02.2021 року по 10.06.2021 року включно, тобто, по дату визначену самим позивачем в позовній заяві.

При цьому, в подальшому судом першої інстанції визначено, що виходячи з критеріїв розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) її виплати та час звернення до суду, справедливим та пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є сума в розмірі 60576,08 грн. (сума грошового забезпечення, яку було відповідачем своєчасно не виплачено), а сума, заявлена позивачем у розмірі 349130,38 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Проте, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково послався на положення статті 236 КЗпП України щодо оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника та помилково досліджував питання щодо виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді.

Колегія суддів наголошує, що спір у даній справі не виник щодо оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника та стаття 236 КЗпП України взагалі не підлягає застосуванню у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі просила нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а не вирішити питання щодо оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі.

Суд першої інстанції, з посиланням в мотивувальній частині рішення на ст. 236 КЗпП України, яка регулює питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, задовольнив частково позов та зобов`язав відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, фактично без застосуванням положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які регулюють питання строків розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що періодом затримки є період з 05.02.2021 року по 10.06.2021 року включно, тобто, по дату визначену самим позивачем в позовній заяві.

Проте, наведені судом першої інстанції обставини не відповідають дійсним обставинам даної справи та змісту позовної заяви.

Також, суд першої інстанції не встановив обставини, що значення для розгляду даної справи щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, такі, як дата звільнення позивача, розмір середньоденного заробітку позивача за останні два місяця перед звільненням, загальний розмір грошового забезпечення, що був виплачений у зв`язку із звільненням, розмір виплаченої індексації на виконання судового рішення у справі № 420/1950/22, за затримку виплати якої позивач і просить стягнути середній заробіток.

В свою чергу, враховуючи характер спірних правовідносин, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно наказу начальника Білгород-Дністровського прикордонного закону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 24.01.2011 року № 16, старшого сержанта ОСОБА_1 , яка прибула для подальшого проходження служби з ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) від 27.07.2020 року № 346-ос, виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення з 27.07.2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії 2 групи прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), яка наказом начальника Південного регіонального управління від 03.07.2020 року № 189-ос переміщена у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2023 року № 337, яка надана на виконання вимог суду апеляційної інстанції про витребування доказів, на виконання судового рішення у справі № 420/1950/22, ОСОБА_1 нараховано індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року у сумі 75311,90 грн.

У відповідності до роздруківки з карткового рахунку позивача від 13.04.2023 року, яка додана до позовної заяви, за судовим рішенням у справі № 420/1950/22 позивачу зараховано 60576,08 грн.

В позовній заяві позивач зазначає, що її було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 27.07.2020 року, проте, виплату індексації грошового забезпечення здійснено 13.04.2023 року.

Таким чином, позивач вважає, що наявний факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 року по 12.04.2023 року, відповідачем затримано розрахунок на 989 дн., а тому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України складає 349130,38 грн.

При цьому, в резолютивній частині позову позивач просить виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2020 року по 12.04.2023 року.

Проте, в мотивувальній частині позову позивач не посилається на дату 04.06.2020 року, а пов`язує наявність права на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з датою виключення зі списків особового складу військової частини, а саме позивач зазначає, що її було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 27.07.2020 року, проте, виплату індексації грошового забезпечення здійснено 13.04.2023 року, а тому, наявний факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 року по 12.04.2023 року.

Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України, а саме у зв`язку з виключенням зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 27.07.2020 року та виплатою індексації грошового забезпечення 13.04.2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

На підставі вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, згідно яких, ВС дійшов висновку про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, станом на дату звернення із заявленим позовом, вимогами ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні наступає у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, тобто, в день звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, та у такому разі працівник набуває право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує наявність права на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з датою виключення зі списків особового складу прикордонного загону, а саме позивач зазначає, що її було виключено зі списків особового складу НОМЕР_3 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) з 27.07.2020 року, проте, виплату індексації грошового забезпечення здійснено 13.04.2023 року, а тому, на думку позивача, наявний факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 28.07.2020 року по 12.04.2023 року.

Проте, з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) від 27.07.2020 року № 346-ос, на який посилається позивач, колегією суддів встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення з 27.07.2020 року, оскільки наказом начальника Південного регіонального управління від 03.07.2020 року № 189-ос позивач переміщена у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

З наведеного наказу та додатково отриманої судом апеляційної інстанції інформації від відповідача, на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції про витребування доказів щодо розрахунків при звільненні, колегією суддів встановлено, що позивача не було виключено зі списків прикордонного загону у зв`язку із звільненням з військової служби, а у зв`язку з переміщенням у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Згідно п.п. 7, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби) у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

За наведеного правового регулювання та обставин даної справи, оскільки фактично звільнення позивача з військової служби у спірних правовідносинах не відбулось, а позивача переміщено з НОМЕР_3 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з наступного дня з дня виключення її зі списків особового складу НОМЕР_3 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України у зв`язку з переміщенням у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України відсутні.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Поряд з цим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, які наведені ним щодо складу грошового забезпечення військовослужбовців, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності спору про виплачені працівникові суми забезпечення, оскільки ці доводи, за наведених висновків суду апеляційної інстанції, не впливають на результат розгляду даної справи та не підлягають оцінці.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.11.2023 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька