Справа № 300/2961/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2023 р. справа № 300/2961/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Гомельчука С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - Котик Роман Васильович, до Військової частини НОМЕР_1 , Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє представник - Котик Роман Васильович, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі- відповідач-1), Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ОСОБА_1 при проходженні військової служби виникли підстави для звільнення з такої служби. На думку представника позивача, цими підставами є перебування на його утриманні трьох нерідних неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства. Посилаючись на приписи Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 стверджує, що діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Зазначає, що Другим відділом Коломийського РТЦК та СП заяву про відстрочку від призову у позивача прийнято не було та мобілізовано ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . При цьому відповідачем-1 у нього не було прийнято та зареєстровано рапорту, оскільки у нижчестоящих командирів були відсутні відповідні журнали для реєстрації рапорту, тому такий рапорт було направлено поштою, проте ОСОБА_1 не звільнено з військової служби.

Представник позивача вважає бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 протиправною та такою, що порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , внаслідок чого просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невирішення рапорта позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, за наявності в його сім`ї трьох неповнолітніх дітей; одна з яких особа (дитина) з інвалідністю з дитинства;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби за сімейними обставинами, за наявності в його сім`ї трьох неповнолітніх дітей; одна з яких особа (дитина) з інвалідністю з дитинства.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.

Ухвалою суду від 21.06.2023 у представника позивача витребувано додаткові докази.

22.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов від Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. У відзиві представник відповідача-2 зазначає, що позивачем не надано доказів того, що ним подавалася інформація стосовно існування підстав, які б надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізаці згідно зі ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", внаслідок чого ТЦК та СП був позбавлений можливості з`ясувати наявність у позивача відповідного права. Заяв чи звернень від ОСОБА_1 до Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та ІНФОРМАЦІЯ_1 про небажання проходити службу не надходило та не реєструвалося. Відтак, рішення відповідача-2 про мобілізацію позивача відповідає правовим вимогам.

Ухвалою суду від 13.07.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 20.07.2023 продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 18.09.2023 залучено до участі у справі за заявою представника позивача в якості співвідповідача - Військову частину НОМЕР_1 .

Відповідач - 1 скористався правом на подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 20.10.2023, в якому зазначив, що до звернення до суду позивачем не було подано жодного рапорту про звільнення з військової служби. За результатами розгляду рапорту позивача від 30.06.2023, листом від 14.08.2023 №2/320 позивачу було відмовлено у звільненні, оскільки зазначені в рапорті підстави (в сім`ї троє неповнолітніх дітей; в сім`ї дитина з інвалідністю) не передбачені пп "г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Крім того рапорт подано не по команді, не в порядку підпорядкування, та не зазначено думку ОСОБА_1 щодо його бажання проходити службу у військовому резерві ЗСУ та РТЦК та СП для направлення особової справи. Також вважає, що в судовому порядку не встановлено факт перебування на утриманні військовослужбовця нерідних дітей. У задоволенні позову просить відмовити.

У період з 26.06.2023 по 10.07.2023 та з 06.10.2023 по 13.10.2023 головуючий суддя у справі перебував у відпустці.

Ухвалою суду від 06.11.2023 позовну заяву в частині позовних вимог до Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишено без розгляду.

Суд, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника Коломийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 18.05.2023 №138 призвано за мобілізовацією для проходження військової служби до Збройних Сил України з 18.05.2023 та направлено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що на момент призову позивач проживав більше року спільно, однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу з гр. ОСОБА_2 та її трьома дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має статус інваліда з дитинства, підгрупа "А", ОСОБА_4 , 05.08.2011, ОСОБА_5 , 08.08.2017. При цьому, відповідно до довідки Городенківського відділу державної реєстрації актів цивільнго стану у Коломийському районі Івано-Франківської області від 17.05.2023 реєстрація шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призначена на 20.06.2023.

Серед матеріалів справи наявна копія свідоцтва про шлюб позивача із ОСОБА_6 , актовий запис від 20.06.2023 № 51.

30.06.2023 позивачем складено рапорт, спрямований відповідачу-1, щодо видання наказу про звільнення його з військової служби за сімейних підстав - у його сім`ї троє неповнолітніх дітей, серед яких одна дитина є особою з інвалідністю з дитинства.

Листом від 14.08.2023 № 2/320 позивача повідомлено про відмову у звільненні з наступнизх причин:

- у рапорті зазначено, що підставами для звільнення є: в сім`ї троє неповнолітніх дітей; в сім`ї дитина з інвалідністю. Однак, зазначені підстави не передбачені пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- усупереч вимогам п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, рапорт подано не по команді;

- усупереч вимогам п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у рапорті не зазначено думку військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві ЗСУ за відповідною військово-обліковою спеціальністю, та районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_7 , звернувся до суду з цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про Загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні""від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Як зазначалось судом, позивач перебуває на військовій службі у складі Військової частини НОМЕР_1 . У той же час, як вбачається з матеріалів справи, позивач висловив своє бажання не продовжувати проходження військової служби та подав рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку із наявністю в його сім`ї трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є особою з інвалідністю з дитинства.

З огляду на вищенаведене, суд вказує на таке.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Аналіз вищевказаної норми пп. "г" п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які мають на утриманні трьох і більше дітей чи виховують дитину з інвалідністю, мають право на дострокове звільнення з військової служби. При цьому вказана норма не ставить таке звільнення у залежність від обов`язкового перебування військовослужбовця у статусі рідного батька дітей.

За приписами Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 до числа утриманців - членів сім`ї військовослужбовця у контексті пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" належать визначені статтею 51 Конституції України, статтями 32, 80, 81, 95, 96 Кодексу про шлюб і сім`ю України та іншими законами України особи, що повинні утримуватись іншими особами, на яких закон покладає такий обов`язок. За змістом цих положень військовослужбовець зобов`язаний, зокрема, утримувати своїх дітей, у тому числі й позашлюбних, дітей дружини (чоловіка), усиновлених до їх повноліття.

Утримання неповнолітніх дітей, якщо вони не мають батьків або якщо батьки з поважних причин не в змозі їх утримувати, може бути покладене на військовослужбовця, який (яка) є дідом, бабою, братом, сестрою, вітчимом, мачухою дитини, чи на військовослужбовця, який постійно виховував дитину і утримував її як члена своєї сім`ї, надаючи їй систематичну матеріальну допомогу.

Відповідно до абзаців 2 ,3 п.1 та п.3 зазначеного Рішення, Конституційний Суд України вирішив, що до кола членів сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони належать його (її)дружина (чоловік), їх діти і батьки. Щодо них ознака (вимога) ведення спільного господарства з суб`єктом права на пільги в оплаті користування житлом і комунальними послугами застосовується лише у передбачених законом випадках. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Членами сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони у безпосередніх родинних зв`язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать: а) неповнолітні.

Отже, до числа утриманців - членів сім`ї військовослужбовця відносяться неповнолітні діти, які є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя.

До того ж, членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця, вважається, дитина, яка, серед іншого, одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19), від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц (провадження № 61-15699св19) висловлено такий правовий висновок:... критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

За приписами ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як з`ясовано судом, станом на час розгляду справи, позивач з 20.06.2023 перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 (до реєстрації тривалий час мав із цивільною дружиною взаємні права й обов`язки). Відповідно до Акту обстеження житлових умов від 13.07.2023 №84 комісії Городенківської міської ради встановлено, що дружина позивача проживає із трьома дітьми 2007, 2011, 2017 р.н.. Дочка ОСОБА_9 , 2007 р.н., відповідно до довідки від 15.06.2023 №75 КНП "Городенківська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування Городенківської міської ради" є дитиною-інвалідом підгрупи "А" до 18 років.

Також, ОСОБА_1 , на підтвердження спільного утримання дітей та ведення господарства, надано копії електронних платіжних документів щодо переказу коштів позивачем на ім`я дружини, серед іншого, від 20.01.2023, 07.02.2023, 07.03.2023, 08.02.203, 21.03.2023, 07.04.2023.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що діти дружини позивача є членами сім`ї ОСОБА_1 , в утриманні яких він бере безпосередню участь шляхом систематичного надання їм матеріальної допомоги, яка для них є основним джерелом засобів до існування, оскільки неповнолітні особи не здатні самостійно себе утримувати, а дружина, яка є матір`ю трьох неповнолітніх дітей, серед яких є дитина з інвалідністю, яка потребує догляду, не взмозі повноцінно забезпечувати сім`ю.

Разом з тим, відповідач-1 в листі від 14.08.2023 № 2/320 повідомив позивача про відмову у звільненні зі служби, оскільки підстави, зазначені в рапорті - в сім`ї троє неповнолітніх дітей, в сім`ї дитина з інвалідністю, не передбачені пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII.

Суд не може погодитись із таким твердженням відповідача-1, оскільки, як зазначалось вище, згідно з пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII такими підставами є саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років та виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Позаяк троє дітей дружини ОСОБА_1 є членами його сім`ї та він надає їм, зокрема, матеріальну допомогу, тому суд вважає, що сформульована позивачем підстава в рапорті (без слів "на утриманні", "на вихованні), не може розцінюватись, як така, що суперечить нормам пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Абзацем тринадцятим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, визначено, що документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як зазначено позивачем, він намагався подати складений рапорт від 30.06.2023 до свого безпосереднього начальника "по команді" відповідно до вимог п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, проте, через відсутність у безпосереднього начальства книг для реєстрації рапортів, через що у нього не приймався рапорт, надіслав документи засобами поштового зв`язку відповідачу -1.

З огляду на це, суд зазначає, що пунктом 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відтак, на переконання суду, подання рапорту не у порядку підпорядкування за вищевказаних обставин, не може виступати однією з підстав для відмови у звільненні.

Суд погоджується з відповідачем-1, що позивачем не дотримано норми п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо незазначення думки стосовно його бажання проходити службу у військовому резерві ЗСУ за відповідною військово-обліковою спеціальністю, та районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Разом з тим, суд зауважує, що недотримання вказаної норми не нівелює обов`язку щодо розгляду такого рапорту.

До того ж згідно з абз.2 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

За приписами п.6 розд. ІІІ, п. 11. розд. IX Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280, у разі звільнення з військової служби тощо відповідні посадові особи, які працюють з особовими справами військовослужбовців, уточнюють з ними достовірність та повноту записів у послужному списку особових справ. Уточнені відомості засвідчуються підписом військовослужбовця в кінці послужного списку. Військовослужбовці, звільнені з військової служби, одночасно з документом, що посвідчує особу військовослужбовця, здають до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем обліку ідентифікаційний жетон для прикріплення його до перших примірників особової справи (сержантам і солдатам - до обліково-послужної картки).

Отже, повнота записів у послужному списку особових справ військовослужбовців підлягає уточненню.

Суд вважає, що за наявності з`ясування військовою частиною основних підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, виклад змісту рапорту, що частково не відповідає визначеній п.233 вищевказаного Положення формі, - без зазначення думки стосовно бажання проходити службу у військовому резерві ЗСУ за відповідною військово-обліковою спеціальністю, та РТЦК для направлення особової справи, що підлягає уточненню, не може слугувати підгрунтям для відмови у звільненні з військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, на думку суду, відповідач-1 , відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби, з підстав, що викладені у листі від 14.08.2023 № 2/320, не з`ясував всіх обставин, які спонукали позивача для складення такого рапорту.

Водночас, що стосується позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо невирішення рапорта позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, за наявності в його сім`ї трьох неповнолітніх дітей; одна з яких особа (дитина) з інвалідністю з дитинства, суд зазначає про таке.

Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 17.04.2019 у справі №342/158/17, а саме, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

З огляду на спірні відносини, суд вказує, що відповідачем-1 розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, про що свідчить лист від 14.08.2023 № 2/320. Відтак, враховуючи вищевказані висновки Верховного Суду, суд не вбачає ознак бездіяльності у поведінці Військової частини НОМЕР_1 .

Разом з тим, суд, перевіряючи, зокрема рішення/дії суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний спосіб відновленого порушеного права позивача з урахуванням вищенаведених висновків суду, враховуючи положення статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30.06.2023 щодо звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, за наявності в його сім`ї на його утриманні трьох неповнолітніх дітей; одна з яких особа (дитина) з інвалідністю з дитинства.

Водночас, суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у цьому провадженні), сформовану у рішенні від 21.01.1999 р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії". Зокрема, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відтак, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Отже, на користь позивача, з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 , слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, у розмірі (50%) - 536,80 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) від 30.06.2023 щодо звільнення його з військової служби за сімейними обставинами.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачену ним суму судового збору у розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.