Справа № 420/16100/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 25 прикордонного закону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до 25 прикордонного закону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті компенсації за невикористані 112 невикористаних днів додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення за період з 23.02.2022 року по 15.06.2023 року включно;

- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні по виплаті компенсації за невикористані 112 невикористаних днів додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення за період з 23.02.2022 по 15.06.2023 року, шляхом множення середньоденного заробітку 426,39 грн. на 478 днів.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.02.2022 року №95-ОС його було виключено зі списків особового складу прикордонного загону та знято зі всіх видів грошового забезпечення.

Водночас, позивачу при звільненні не було нараховано та виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, а також компенсації за невикористані 112 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення. При цьому, вказані виплати відповідачем було здійснено лише 15.06.2023 року.

Крім того, згідно статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів до дня фактичного здійснення розрахунку -15.06.2023 року, тобто за 478 днів затримки виплати коштів.

Разом з тим, відповідач зазначеної виплати позивачу не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до 25 прикордонного закону Державної прикордонної служби України було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

18.07.2023 року до суду від НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що у прикордонного загону виникає обов`язок щодо розрахунку за видами матеріального та грошового забезпечення, до яких компенсація за затримку розрахунку при звільненні не відноситься. Крім того, відповідач зазначає про внесення змін до КЗпП України, якими передбачено, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується не більш, як за 6 місяців.

Позивачем 09.08.2023 року до суду було надано відповідь на відзив, заперечень на яку відповідачем до суду надано не було.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

04.09.2023 року провадження в адміністративній справі №420/16100/23 судом було зупинено на підставі п. 6 ч. 2 ст. 236 КАС України та в подальшому поновлено судом 23.10.2023 року.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 22.02.2022 року №95-ОС «Про особовий склад» штаб-сержанта ОСОБА_1 , старшого розвідника-водія прикордонного оперативного-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Старокозаче) головного оперативно-розшукового відділу, який звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 21.01.2022 року №38-ос за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу прикордонного загону та знято зі всіх видів забезпечення.

Водночас позивачу при звільненні не було нараховано та виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, а також компенсації за невикористані 112 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення.

В подальшому позивач звернувся до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вищевказане грошове забезпечення, на що позивачу було відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 року по справі №420/16087/22 було задоволено позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України.

Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця червень 2015 р., грудень 2015 р., листопад 2017 р.

Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2016 з урахуванням базового місяця січень 2008 р. та з врахуванням раніше проведених виплат.

Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нового розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані 112 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби.

Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані 112 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, з урахуванням виплачених сум.

Як вбачається з довідки №261 від 13.07.2023 року про розмір нарахованої та виплаченої індексації позивачу було здійснено виплату згідно рішення суду 79997,86 грн.

Як також вбачається з наданих позивачем до суду додаткових письмових доказів остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 15.06.2023 року, чого відповідачем у справі не заперечувалось.

Вважаючи, що відповідачем було допущено порушення строків розрахунку при звільненні, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Водночас, відповідач зазначеного розрахунку з позивачем не здійснив.

Не погоджуючись із протиправною бездіяльністю НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2022 року по 15.06.2023 року включно позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/16100/23.

Позивач при обґрунтуванні розрахунку середньоденної заробітної плати посилається на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.10.2022 року по справі №420/10917/22, де судом визначено середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 426,39 грн., згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2022 року №158 про доходи позивача (у розрахунку загальної нарахованої суми за грудень 2021 року та січень 2022 року 26436,00 грн.).

Разом з тим, під час розгляду справи №420/16100/23 від відповідача надійшли додаткові письмові докази по справі, з яких вбачається, що згідно копії особистої картки грошового забезпечення позивача ф.10 №5712 з грудня 2021 року по січень 2022 року загальною нарахованою сумою грошового забезпечення позивача є 27 562,38 грн. (із визначенням суми грошового забезпечення за грудень 2021 року 13 781,19 грн. та за січень 2022 року 13 781,19 грн.).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Як зазначалось раніше, позивача було звільнено з військової служби 22.02.2022 року.

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача зі служби (22.02.2022 року), відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, а також компенсації за невикористані 112 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, як зазначає позивач у адміністративному позові та що не заперечується відповідачем, НОМЕР_2 Прикордонним загоном Державної прикордонної служби України було проведено остаточний розрахунок із позивачем 15.06.2023 року.

Суд зазначає, що враховуючи факт того, що заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення, а її повне погашення відбулося 15.06.2023 року, то період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 23.02.2023 року по 14.06.2023 року (тобто 476 днів, а не 478, як зазначає позивач).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як вбачається з копії картки грошового забезпечення ф.10 №5712, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , сума грошового забезпечення позивача за 2 останні місяці роботи складає 27 562,38 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 444,55 грн., у розрахунку 27 562,38 грн. / 62 день (кількість календарних днів у грудні 2021 року та січні 2022 року).

Період затримки виплати сум при звільнені складає 476 календарних днів, та обраховується з 23.02.2022 року (перший день після звільнення позивача зі служби) по 14.06.2023 року включно (останній день затримки перед днем виплати).

У зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 211 605,80 грн. (444,55 грн. * 476 днів).

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так судом встановлено, що при розмірі невчасно виплаченої індексації грошового забезпечення у загальному розмірі 79 997,86 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 211 605,80 грн., що перевищує розмір невчасно виплаченої суми за судовим рішенням.

Істотність частки компенсації за невиплачену індексацію в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 79 997,86 грн./ 211 605,80 грн.*100% (сума виплаченої винагороди/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 37,80%.

Водночас, суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (15.06.2023 року), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 23.02.2022 року (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 181 календарний день (з 23.02.2022 року по 22.08.2022 року).

Із наведеного слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну, та із врахуванням принципу співмірності становить: 444,55 грн. (середньоденна заробітна плата) х 37,80% х 181 (кількість днів затримки розрахунку) = 30 415,22 гривень.

Аналогічна правова позиція щодо вирахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була висловлена П`ятим апеляційним судом у постановах від 07 березня 2023 року по справі №420/13800/22, від 27.06.2023 року по справі №420/17339/22.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотності частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково шляхом зобов`язання НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2022 року по 22.08.2022 року (181 день) включно у розмірі 30 415,22 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити з вищенаведених мотивів.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (67707, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Військової слави, 14) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2022 року по 22.08.2022 року включно.

Зобов`язати НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2022 року по 22.08.2022 року включно у розмірі 30 415,22 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький