Справа № 600/5500/23-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/5500/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення першого заступника начальника загону - начальника штабу полковника ОСОБА_2 , яке оформлено листом без номеру та без дати, яким визнано відсутність підтверджуючих матеріалів для звільнення з військової служби ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі абзацу 6 підпункту "ґ" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, у зв`язку з поважною причиною (необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду);

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути рапорт військовослужбовця, старшого сержанта - ОСОБА_1 про звільнення з військової служби в запас на підставі абзацу 6 підпункту "ґ" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, у зв`язку з поважною причиною (необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить службу за контрактом у відповідача. Водночас, позивач здійснює постійний догляд за бабусею дружини ОСОБА_3 , що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду та яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав 14.07.2023 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 6 п.п. ґ п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду на підставі медичного висновку лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я, однак відповідачем відмовлено в задоволенні вказаного рапорту, оскільки факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд не підтверджується. Оскільки відповідач не звільнив позивача з військової служби на підставі поданого рапорту, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач подав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що позивач не міг бути звільнений з військової служби за зазначеною ним підставою у рапорті про звільнення з військової служби, оскільки відповідно до доданих до рапорту документів є інша особа, яка може здійснювати догляд за бабусею дружини військовослужбовця - донька ОСОБА_4 , онука - ОСОБА_5 .

Окрім того, звертав увагу, що підстава для звільнення військовослужбовця за вказаними обставинами передбачена п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" а не п.п.ґ п. 2 ч. 5 ст. 26.

Зазначив, що довідка Багринівської амбулаторії від 04.07.2023 р. не встановлю факту що ОСОБА_4 не може за станом здоров`я здійснювати догляд за своє матір`ю, так як вказаний документ не є висновком МСЕК або ЛКК закладу охорони здоров`я . У зв`язку з наведеним просить відмовити в задоволенні позову

19.09.2023 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на на 02.10.2023 р. на 12:00 год.

02.10.2023 р. в судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив здійснити розгляд в порядку письмового провадження.

02.10.2023 р. в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив здійснити розгляд в порядку письмового провадження.

Враховуючи приписи статті 194 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.11.2020 № 418-ОС позивача прийнято на військову службу за контрактом строком на три роки.

06.08.2021 р. позивача призначено позивача призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - водієм 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (Тип Б) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б).

14.07.2023 р. позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби в запас через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою бабусею, що підтверджується відповідним медичним заключенням ЛКК закладу охорони здоров`я. До рапорту позивачем додано : завірену копію заключення Лікарсько - консультативної комісії від 05.05.2023 № 912, завірений акт встановлення факту здійснення догляду за № 576 від 09.05.2023 р., завірене рішення виконавчого комітету Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області за № 88 від 12.05.2023 року, про затвердження акту встановлення факту здійснення догляду, витяг з протоколу №5 засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.05.2023 р., завірену копію паспорта позивача, завірену копію паспорта ОСОБА_3 , завірену копію посвідчення пенсіонера ОСОБА_3 .

За результатами розгляду клопотання відповідача повідомив, що у відповідності до поданих матеріалів наявна інформація про осіб, які можуть здійснювати догляд за бабусею дружини ОСОБА_3 :

- донька - ОСОБА_4 ;

- онука - ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного, факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд, не підтверджується, тому підстав для звільнення позивача в запас Збройних сил не має.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 р. № 451/2023, затвердженими законами воєнного стану в Україні, продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, востаннє продовжено з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15.11.2023.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено такі види військової служби :

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти;

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Так, відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.11.2020 № 418-ОС позивача прийнято на військову службу за контрактом строком на три роки. 06.08.2021 р. позивача призначено позивача призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - водієм 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (Тип Б) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б).

Щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача , яким визнано відсутність підстав для звільнення з військової служби позивача у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, суд зазначає наступне.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, у відповідності до абз. 6 п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

Отже, необхідною умовою для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Лише за наявності відповідних обставин та вказаних умов особа може бути звільнена через вказані сімейні обставини на підставі п.п. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затверджений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення)

Пунктом 12 Положення визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно пункту 13 Положення право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється наказом Міністерства внутрішніх справ України.

Пунктом 26 Положення визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У відповідності до пункту 37 Положення, за наявності передбачених законодавством підстав військовослужбовець має право достроково припинити (розірвати) контракт, звернувшись з письмовим рапортом щодо цього в порядку підпорядкування до посадової особи, уповноваженої приймати рішення про його звільнення з військової служби. Цей рапорт з необхідними для прийняття рішення про звільнення військовослужбовця документами у двотижневий строк подається кадровим підрозділом уповноваженій на прийняття такого рішення посадовій особі.

Дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи військовослужбовця та його виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється у місячний строк з моменту подання ним відповідного рапорту.

Пунктом 248 Положення визначено, що звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставі указу Президента України та в порядку, визначеному наказом Голови Державної прикордонної служби України, начальниками органів Держприкордонслужби, які мають право видавати накази по особовому складу.

У разі потреби військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, можуть бути затримані на строковій військовій службі за рішенням Президента України на строк до шести місяців.

У відповідності до п. 252 Положення, начальники органів Держприкордонслужби зобов`язані протягом 5 днів з дня надходження від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, міста Києва або Севастополя акта обстеження сімейного стану родичів військовослужбовця та нотаріально завірених копій документів, що підтверджують причину дострокового звільнення, надіслати акт разом із своїм висновком за підпорядкованістю до вищого органу Держприкордонслужби для прийняття рішення, а в разі відсутності підстав для звільнення зі строкової військової служби у визначені законодавством строки - надати відповідь територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, міста Києва або Севастополя та заявнику з повідомленням причин відмови у звільненні.

Рішення про надання дозволу на дострокове звільнення зі строкової військової служби військовослужбовця приймається Адміністрацією Держприкордонслужби у визначені законодавством строки.

Начальник органу Держприкордонслужби звільняє військовослужбовця зі строкової військової служби за сімейними обставинами після одержання дозволу Адміністрації Держприкордонслужби.

У відповідності до п. 267 Положення контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", з ініціативи:

1) командування органу Держприкордонслужби - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "з", "и", "і", "ї", "й", "л", "м" та "н" пункту 1, підпунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "ж", "з", "и", "і", "ї" та "л" пункту 2, пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

2) військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "ж", "к" та "л" пункту 1, підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "й", "к" пункту 2, підпунктами "а" та "б" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд

Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Водночас, звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи:

- подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру;

- розгляд рапорта про звільнення;

- прийняття наказу щодо звільнення зі служби.

Матеріалами справи підтверджується, що разом із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, позивачем надано завірену копію заключення Лікарсько - консультативної комісії від 05.05.2023 № 912, завірений акт встановлення факту здійснення догляду за № 576 від 09.05.2023 р., завірене рішення виконавчого комітету Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області за № 88 від 12.05.2023 року, про затвердження акту встановлення факту здійснення догляду, витяг з протоколу №5 засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.05.2023 р., завірену копію паспорта позивача, завірену копію паспорта ОСОБА_3 , завірену копію посвідчення пенсіонера ОСОБА_3 .

Дослідженням наданих до суду документів разом із позовною заявою встановлено, що у ОСОБА_3 є донька ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 . Дана обставина відповідачем під час розгляду справи по суті не заперечувалася.

При цьому суд звертає увагу, що під час подання рапорту позивачем не подано документів стосовно інших осіб, які можуть здійснювати догляд за бабусею дружини.

У відзиві та правовому висновку відповідач зазначав, що позивач не міг бути звільнений з військової служби за зазначеною ним підставою у рапорті про звільнення з військової служби, оскільки відповідно до доданих до рапорту документів є інша особа, яка може здійснювати догляд за бабусею дружини - донька ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 .

Так, відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, зобов`язана утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно зі статтею 47 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Обов`язок дітей утримувати батьків в першу чергу виникає на підставі кровного споріднення. При цьому позивач є чоловіком внучки ОСОБА_3 та не має кровної спорідненості з нею.

Тож обов`язок по догляду за ОСОБА_3 мають виконувати в першу чергу донька ОСОБА_4 .

Суду не надано достатніх доказів, які спростували б твердження відповідача про можливість ОСОБА_4 здійснювати догляд за своєю матір`ю.

Також про бабу може піклуватися внучка ОСОБА_5 .

Таким чином, обов`язок по догляду за ОСОБА_3 мають і можуть виконувати її донька та внучка.

Отже, на переконання суду позивачем до рапорту на звільнення не надано доказів того, що він є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за бабою дружини ОСОБА_3 , зокрема, про неможливість здійснення такого догляду іншими членами сім`ї та родини (донькою та внучкою).

Таким чином, відповідач довів належними та допустимими доказами наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 .

З приводу наданого позивачем висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я суд також погоджується з аргументами відповідача, що такий висновок не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за бабусею дружини, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа.

Так, відповідно до абз. 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 № 2961-IV (далі - Закон № 2961-IV) особа з інвалідністю - повнолітня особа зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно з абз. 8 ч. 1 ст. 1 Закону № 2961-IV медико-соціальна експертиза - встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності.

Частиною 1 ст. 7 Закону № 2961-IV визначено, що медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Згідно з п. 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 17 Положення № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Абзацами 2 та 4 п.п. 1 п. 11 Положення № 1317 визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

Таким чином, необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Позивач до рапорту не долучив висновок медико-соціальної експертної комісії, який би підтверджував необхідність здійснення постійного догляду за бабусею дружини, що свідчить про відсутність підстав для його звільнення з військової служби.

Суд враховує, що нормативно-правові приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 1317 не суперечать Закону № 2232-XII, а лише деталізують його положення, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин в контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова. Закон № 2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. У свою чергу, приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів підтверджувати ідентичні обставини.

Отже, висновок ЛКК, долучений позивачем до рапорту про звільнення з військової служби, не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий такою комісією, може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Доводи позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - НОМЕР_1 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 , Код )

Суддя І.В. Маренич