Справа № 120/16832/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

08 листопада 2023 р. Справа № 120/16832/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 , подану до суду до подання позовної заяви, за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2023 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 (далі заявник, позивач, ОСОБА_1 ) про забезпечення позову, подана до суду до подання позовної заяви, за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону ( далі - відповідач, ВМКЦ ЦР ) про визнання протиправними дій та бездіяльності.

У поданій заяві заявник просить:

- зупинити дію Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 7848 від 26.10.2023 року в частині направлення військової особи ОСОБА_1 на контрольну рентгенографію та консультацію травматолога через 10 днів за місцем проживання;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону направити військову особу ОСОБА_1 на контрольну рентгенографію та консультацію травматолога до поліклініки ВМКЦ ЦР та надавати йому необхідну медичну допомогу відповідно до зафіксованого Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ВМКЦ ЦР № 7848 від 26.10.2023 року діагнозу, в обсягах та терміни встановлених відповідними медичними протоколами;

- заборонити суб`єкту владних повноважень - Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, його посадовим та службовим особам перешкоджати військовій особі ОСОБА_1 в потраплянні у робочий час на територію ВМКЦ ЦР та унеможливлення у такий спосіб отримання ним необхідних йому медичних та адміністративних послуг у цьому військовому медичному закладі.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник ОСОБА_1 вказав, що має намір звернутися до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом щодо визнання дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень (Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону ) у викладених у цій заяві спірних правовідносинах неправомірними та незаконними, а також з вимогами зобов`язати відповідача в справі продовжити надання йому медичних послуг та не чинити перепон у потраплянні на територію ВМКЦ ЦР.

При цьому, ОСОБА_1 зіслався на очевидну протиправність дій та бездіяльності відповідача, а також порушення його прав, свобод та інтересів, що проявляється в протиправному, на думку заявника, припиненні надання йому медичної допомоги, безпідставної та протиправної виписки його з травматологічного відділення ВМКЦ ЦР без своєчасного надання йому належним чином оформленої Виписки із його медичної карти хворого, без своєчасного надання йому медичних рекомендацій щодо подальшого лікування та без надання йому необхідних в його стані на той час медичних препаратів та направлення його, всупереч вимог діючого порядку, з військового медичного закладу до місця проживання, а також щодо перешкоджання йому 03.11.2023 року у потраплянні на територію ВМКЦ ЦР.

Заявник вказує, що такі дії та бездіяльність відповідача не відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року № 1923 (зі змінами від 19.04.2022 № 458) та наказу МОЗ України 25.02.2022 року № 379 і є такими, що завдали і завдають йому значних фізичних і моральних страждань, а також такими, які істотно загрожують його здоров`ю та життю. Вказує, що зазначені дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень ВМКЦ ЦР суперечать основам державного суверенітету України щодо протиправного та незаконного використання майна Українського народу всупереч матеріальним інтересам її громадян, а у даному конкретному випадку всупереч його особистим інтересам.

Крім того, заявник вказує, що вручена йому лише 01.11.2023 року виписка № 7848 датована 26.10.2023 роком та не відповідає вимогам наказу МОЗ України від 14.02.2012 року № 110 в частині відповідності її вимогам щодо форми первинної облікової документації №027/о, а саме: персональні данні вказані у виписці № 7848 не відповідають історії хвороби, анамнез травми не відповідає дійсним обставинам отримання ним травми.

Разом з тим, заявник зазначає, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог з огляду на те, що негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права та законного інтересу на продовження надання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, за захистом яких заявник звертається до суду, є очевидними, бо пов`язані з його статусом встановленим у судовому порядку та з загрозою здоров`ю заявника з урахуванням реального його фізичного стану спричиненого важкою травмою кінцівки.

На думку заявника, викладені ним у цій заяві спірні правовідносини беззаперечно вказують на необхідність забезпечення його прав щодо продовження невідкладного надання йому медичної допомоги саме військовою медичною установою, з огляду на статус заявника встановлений у судовому порядку, але який протиправно не визнає командир в/ч НОМЕР_1 та відповідач у справі, та з огляду на встановлений йому медичний діагноз, саме до прийняття рішення судом у цій справі та набрання ним законної сили.

З урахуванням наведених в заяві аргументів і фактів ОСОБА_1 вважає, що не вжиття зазначених заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог з огляду на те, що заявник, як солдат добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України, яким являється в/ч НОМЕР_1 , потребує продовження надання медичної допомоги невідкладно саме в у військовому медичному закладі, а тому йому має бути забезпечений безперешкодний доступ до цього закладу на період лікування так само, як усім іншим військовослужбовцям.

Визначаючись щодо заяви про забезпечення позову суд керується та виходить з такого.

Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150 - 158 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види забезпечення позову під час здійснення адміністративного судочинства.

В свою чергу ст. 153 та 154 КАС України визначено порядок подання заяви про забезпечення позову та порядок її розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Таким чином, вказана норма містить імперативну норму, згідно з якою заява про забезпечення позову має бути подана до того суду, до якого має бути подана позовна заява.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Підставою для звернення із заявою про забезпечення позову стала незгода заявника з припиненням надання йому медичної допомоги та випискою його з травматологічного відділення ВМКЦ ЦР без своєчасного надання йому належним чином оформленої Виписки із його медичної карти хворого, без своєчасного надання йому медичних рекомендацій щодо подальшого лікування та без надання йому необхідних медичних препаратів та направлення його для подальшого лікування за місцем проживання, а також щодо перешкоджання йому 03.11.2023 року у потраплянні на територію ВМКЦ ЦР. Крім того, заявник вказує, що вручена йому лише 01.11.2023 року виписка № 7848 датована 26.10.2023 роком та не відповідає вимогам наказу МОЗ України від 14.02.2012 року № 110 в частині відповідності її вимогам щодо форми первинної облікової документації № 027/о, а саме: персональні данні вказані у виписці № 7848 не відповідають історії хвороби, анамнез травми не відповідає дійсним обставинам отримання ним травми.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір ( п. 1 ч. 1 с. 4 КАС України ).

Відповідно до визначення, наведеного в п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За визначенням п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

В свою чергу, відповідно до визначення п.17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення, а також спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, згідно з визначенням, наведеним в п. 19 ч.1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до пункту 2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110 ( далі Інструкція ), форма № 027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого. Закладами охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які отримали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, якими внесено медичні записи до Реєстру медичних записів, записів про направлення та рецептів в електронній системі охорони здоров`я, форма № 027/о не ведеться. На вимогу пацієнта йому надається витяг з цього реєстру.

Пунктами 3-9 Інструкції передбачено, що у формі в пунктах 1-3 вказуються прізвище, ім`я, по батькові хворого, дата народження, місце проживання згідно з паспортними даними. У пункті 4 зазначаються місце роботи та займана посада особи. У пункті 5 вказуються: в амбулаторно-поліклінічному закладі - дата (число, місяць, рік) початку захворювання та направлення у стаціонар (на консультацію); у стаціонарі - дата надходження та виписки (смерті) зі стаціонару. У пункті 6 вказуються повний клінічний діагноз основного захворювання, супутні захворювання та ускладнення, які виникли під час стаціонарного (амбулаторного) лікування. У пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування. У пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності. У кінці форми проставляються дата заповнення та підпис лікаря, який заповнив виписку на хворого.

В свою чергу, п. 10 Інструкції визначає, що форма № 027/о призначена для взаємообміну інформацією амбулаторно-поліклінічних і стаціонарних закладів охорони здоров`я щодо діагнозу, перебігу захворювання, стану хворого при направленні (виписці), проведенні досліджень, консультацій в інших закладах охорони здоров`я, лікування, диспансерного спостереження та інших рекомендацій хворому.

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ( форми №027/о) є медичною документацією, проте не є індивідуальним актом рішенням суб`єкта владних повноважень, в розумінні ч. 1 ст. 5 КАС України, яке може бути оскаржене до адміністративного суду.

Відтак, наведені в заяві обставини та заявлений ОСОБА_1 захід забезпечення позову шляхом зупинення дії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 7848 від 26.10.2023 року, в частині направлення військової особи ОСОБА_1 на контрольну рентгенографію та консультацію травматолога через 10 днів за місцем проживання, не свідчать про наявність публічно - правового спору, за вирішенням якого заявник міг би звернутися з відповідним адміністративним позовом до суду та в рамках якого міг би бути вжитий відповідний захід забезпечення позову.

Крім того, надаючи оцінку доводам заяви щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону направити військову особу ОСОБА_1 на контрольну рентгенографію та консультацію травматолога до поліклініки ВМКЦ ЦР та надавати йому необхідну медичну допомогу, а також заборонити Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, його посадовим та службовим особам перешкоджати військовій особі ОСОБА_1 в потраплянні у робочий час на територію ВМКЦ ЦР та унеможливлення у такий спосіб отримання ним необхідних йому медичних та адміністративних послуг, суд зауважує таке.

Наявність в особи статусу військовослужбовця не свідчить, що будь які правовідносини, в які особа може вступати в повсякденному житті з органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, є публічно правовими.

Питання медичного забезпечення та обслуговування громадян, зокрема військовослужбовців, не у всіх випадках перебувають в площині публічно правових відносин.

Конституція України гарантує кожному право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. Визнаючи право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечуючи його державний захист нормами ст. 6 та 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» закріплено право на оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я, а також обов`язок у разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Разом з тим, зокрема предметом судової перевірки в порядку адміністративного судочинства можуть бути рішення відповідних лікарських комісій, контрольно управлінська діяльність уповноважених суб`єктів органів охорони здоров`я, а не зміст самої медичної допомоги.

Виходячи з обставин, викладених заявником в заяві про забезпечення позову, та наведеного обгрунтування, суд приходить до висновку, що правовідносини, що склались між заявником ОСОБА_1 та військово медичним клінічним центром Центрального регіону, не свідчать про наявність публічно правового спору, зокрема і щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а носять цивільно правовий характер.

Резюмуючи викладене, суд зазначає, що наведені в заяві про забезпечення позову обставини та обгрунтування не свідчать, що дії ( бездіяльність ) та рішення військово медичного клінічного центру Центрального регіону ( його посадових чи службових осіб ), про які йдеться в поданій заяві та з якими заявник ОСОБА_1 не погоджується і має намір їх оскаржити, є рішенням чи дією (бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень у розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України, а саме в спірних правовідносинах не існує публічно-правового спору, відтак такі правовідносини не можуть бути предметом судового контролю щодо розгляду публічно - правового спору відповідно до ст. 2, 4, 5, 19 КАС України.

Отже, заява про забезпечення позову подана до суду, якому не належить розглядати спір по суті.

Приписами Кодексу адміністративного судочинства України не визначені наслідки подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, якщо таку заяву подано з порушенням правил підсудності.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на зазначені приписи суд застосовує пункт 3 частини 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

В даному випадку, заява про забезпечення позову не містить предмета позову, в якому заявлений спір був би підсудний адміністративному суду, а тому слід застосувати наслідки, що визначені частиною 7 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам статті 152 КАС України, а тому підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 7, 19, 152, 153, 154, 248, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову, подану ОСОБА_1 до подання позовної заяви, за позовом ОСОБА_1 до Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності повернути заявнику без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна