Справа № 280/1696/22
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 280/1696/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року в адміністративній справі №280/1696/22 (головуючий суддя першої інстанції Сацький Р.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області; Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 15.01.2023 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову зарахувати до її страхового стажу, як роботу у районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі: з 08.08.1983 року по 16.12.1983 року в Усть - Куломській районній лікарні Комі АРСР; з 06.04.1984 року по 01.08.1984 року в Усть-Куломському хлібозаводі Комі АРСР; з 06.08.1984 року по 09.11.1988 року в Усть-Куломській районній лікарні Комі АРСР, а також зарахувати до страхового стажу період знаходження на обліку в Оріхівському районному центрі зайнятості Запорізької області та отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 27.01.2003 року по 25.07.2003 року ;

- зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу вказані вище періоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не зарахував до пільгового страхового стажу періоди її роботи в Усть-Куломському районі Комі АРСР, як роботу в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 08.08.1983 року по 09.11.1988 року, які підтверджені належними документами.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року залучено до участі у справі, в якості другого відповідача ГУ ПФУ в Рівненській області (а.с. 56-57).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , зарахувати до страхового стажу період знаходження па обліку в Оріхівському районному центрі зайнятості Запорізької області та отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 27.01.2003 року до 25.07.2003 року .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період знаходження на обліку в Оріхівському районному центрі зайнятості Запорізької області з отриманням матеріальної допомоги по безробіттю з 27.01.2003 року до 25.07.2003 року.

В задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник вказує, що відповідно до Тимчасової угоди від 15 січня 1993 року між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення, позивач має право на пільгове обчислення трудового стажу, оскільки спірні періоди підтверджені належним чином. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, а рішення пенсійного органу про відмову зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи є протиправним.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

У період з 28.08.2023 року по 15.09.2023 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 19.09.2023 року по 17.10.2023 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила таке.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

17.09.2021 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії.

Пенсійний орган листом від 29.09.2021 року №0800-0213-8/65320 повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії за період роботи у районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, оскільки відповідно до наданих документів страховий стаж позивача складає 17 років 3 місяці 6 днів (а.с. 21).

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, позивач оскаржила його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що наявність у позивача страхового стажу понад 20 років не є підставою, для призначення пенсії за віком, відповідно до положень статті 26 Закону №1058, оскільки з 01.01.2018 року обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком на загальних засадах є наявність віку у 60 років та страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону, виключення встановлені лише для жінок 1961 року народження і старших.

Вимогу позивача щодо зарахування до страхового стажу період знаходження на обліку в Оріхівському районному центрі зайнятості Запорізької області з отриманням матеріальної допомоги по безробіттю з 27.01.2003 року до 25.07.2003 року судом першої інстанції задоволено, оскільки вказаний період підтверджений записами у трудовій книжці.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції, в обґрунтування вимог про призначення пенсії за віком позивач посилається на те, що має загальний страховий стаж роботи понад 20 років, а тому має право на призначення пенсії відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Разом з тим, з 01.01.2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статтею 1 якого визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1058, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Апеляційний суд зазначає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Тобто, на теперішній час положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються виключно в частині визначення права на пенсію за вислугу років, проте позивач просила призначити пенсію за віком, у зв`язку з чим положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» не застосуються до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 позивач у період з 08.08.1983 року по 16.12.1983 року працювала в Усть-Куломська районна лікарня Комі АРСР; з 06.04.1984 року по 01.08.1984 року - Усть-Куломський хлібозавод Комі АРСР; з 06.08.1984 року - 09.11.1988 року - Усть-Куломська районна лікарня Комі АРСР (а.с. 10-12).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п.5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Постановою Ради Міністрів СРСР №12 від 03.01.1983 року (остання редакція відповідно до інформації на сайті Верховної Ради України від 23.06.1990 року) затверджено Перелік районів Крайньої Півночі та місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Проте, Усть - Куломський район Комі АРСР станом на 01.01.1991 року не відносився до місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі.

Посилання позивача на те, що Указом Президента Російської Федерації №46 від 24.01.1992 (з подальшими змінами та доповненнями) було визначено Усть-Куломський район Комі АРСР таким, що відноситься до місцевості прирівняної до районів Крайньої Півночі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі зміни внесено лише з 01.04.1992 році (пункт 6 указу), а тому зазначені зміни не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки виникли після 1991 року, а спірний період з 16.12.1983 року по 09.11.1988 року (до внесення вказаних змін).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки з 01.01.2018 року обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком на загальних засадах є наявність віку у 60 років та страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону, наявність у позивача страхового стажу понад 20 років не є підставою, для призначення пенсії за віком, відповідно до положень статті 26 Закону №1058, через недосягнення відповідного віку для призначення пенсії.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року в адміністративній справі №280/1696/22 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року в адміністративній справі №280/1696/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко