Справа № 240/19815/23
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Житомир справа № 240/19815/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання незаконними та скасування рішення і розпоряджень, зобов`язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом (з урахуванням уточненого адміністративного позову), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №1132 від 20.12.2022 року «Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради»;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Новогуйвинського селищного голови №89-к від 16.05.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Новогуйвинського селищного голови №104-к від 05.06.2023 року «Про внесення змін до розпорядження від 16.05.2023 №89-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Новогуйвинську селищну раду Житомирського району Житомирської області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 06.06.3023;

- стягнути з відповідача Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка була звільнена з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності штату відповідно до п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято всупереч нормам діючого чинного законодавства України, без дотримання положень Регламенту Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області щодо роботи постійних комісій селищної ради, підготовки і розгляду радою процедурних питань на сесії, строків і порядку внесення на сесію ради проекту рішення, його обговорення та ухвалення на сесії.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.

03.10.2023 через відділ документального забезпечення суду секретарем Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що оскаржуване рішення було прийняте в межах повноважень передбачених ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та у спосіб визначений ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у формі рішення шляхом відкритого поіменного голосування.

Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

03.11.2023 позивачем подано відповідь на відзив.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №24 від 14.01.2021 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Рішенням 31-ї сесії восьмого скликання Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №1132 від 20.12.2022 «Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради» вирішено внести зміни до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів. Зокрема, виключено зі структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 1 (одну) штатну одиницю - посаду заступника селищного голови. Пунктом 2 вказаного рішення вирішено затвердити загальну чисельність апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів 101 (сто одна) штатна одиниця.

На виконання рішення №1132 від 20.12.2022 Новогуйвинської селищної ради, видано розпорядження Новогуйвинського селищного голови №56-к від 20.03.2023 про попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення.

Відповідно до розпорядження Новогуйвинського селищного голови №57-к від 20.03.2023 "Про пропозицію іншої роботи ОСОБА_1 " позивачці запропоновано переведення на інші посади.

Розпорядженням Новогуйвинського селищного голови №104-к від 05.06.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 05.06.2023 у зв`язку з скороченням чисельності та штату, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи вказане рішення органу місцевого самоврядування неправомірним з підстав його невмотивованості, а також порушення процедури його ініціювання та прийняття, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Спеціальним законом, який регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 2 Закону №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Частина 3 ст. 7 Закону №2493-III передбачає, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є, зокрема додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави (ст. 8 Закону № 2493-III).

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону №280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Згідно пунктів 3, 5 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Пунктом 6 частини четвертої статті 42 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільський, селищний, міський голова вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Частинами першою-другою статті 59 Закону №280/97-ВР визначено, що Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У контексті спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із прийняттям оспорюваного рішення про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів, суд зауважує, що прийняття такого рішення є законодавчо передбаченим правом селищної ради, реалізація якого має відбуватися у порядку та спосіб, визначені законом.

Такі повноваження є дискреційними, а тому адміністративний суд при розгляді цієї справи не може здійснювати повторну перевірку доцільності прийняття такого рішення, як і не може переоцінювати позицію (волевиявлення) депутатів сільської ради, які проголосували за необхідність змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів

При цьому, здійснення таких дискреційних повноважень має відбуватися з дотриманням критеріїв правової (справедливої) процедури, як складової принципу верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України) і принципу законності (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже спірне рішення відповідача повинне бути перевірене адміністративним судом на предмет законності та легітимності, а не доцільності його прийняття.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 360/2169/19, від 04 червня 2020 року у справі №802/1463/18-а

Верховний Суд у своїй практиці, зокрема, у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18, вже звертав увагу, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Частиною п`ятнадцятою статті 46 Закону № 280/97-ВР прямо визначено, що призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно зі ст. 47 ч. 15 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" перелік, функціональна спрямованість і порядок організації роботи постійних комісій визначаються регламентом відповідної ради та Положенням про постійні комісії, що затверджується радою з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" щодо реалізації повноважень ради у здійсненні державної регуляторної політики постійними комісіями відповідної ради.

Частиною 10 статті 47 Закону №280/97 визначено, що за результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації. Висновки і рекомендації постійної комісії приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності - заступником голови або секретарем комісії. Протоколи засідань комісії підписуються головою і секретарем комісії. Висновки і рекомендації постійної комісії, протоколи її засідань є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №1132 від 20.12.2022 року «Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради», судом встановлено наступне.

Щодо зазначеного позивачем, що депутатом селищної ради Дорожинським О. при здійсненні своїх депутатських повноважень, готуючи проект оскаржуваного рішення, порушено норми чинного законодавства, тобто відповідний проект рішення не був оприлюднений у встановленому чинним законодавством порядку, що порушує норми Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Регламенту роботи Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області восьмого скликання.

Відповідно до частини 11 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, зокрема, нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття (частина 3 статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

У свою чергу, внутрішньоорганізаційними є акти, які приймаються з метою організації та впорядкування роботи суб`єктів владних повноважень, тобто це акти, які стосуються кадрових питань, а також інші акти у тому разі, якщо вони обмежуються внутрішньою організацією роботи суб`єкта владних повноважень та відповідних посадових осіб.

Враховуючи те, що проект рішення «Про внесення змін до чисельності та структури апарату селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради» стосувався внутрішньоорганізаційного (кадрового) питання щодо чисельності та структури апарату селищної ради, яке вирішується виключно депутатами селищної ради, тому проект такого рішення не підлягає обов`язковому оприлюдненню.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №804/16610/15, від 06.02.2020 року у справі №420/718/19, від 27.02.2020 року у справі №440/901/19.

Крім того, суд звертає увагу, що ч.10 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII (далі - Закон №389-VIII), якою передбачено, що у період дії воєнного стану на акти органів місцевого самоврядування, військово-цивільних адміністрацій та військових адміністрацій, а також їх посадових осіб не поширюються вимоги пункту 3 частини першої (у частині оприлюднення проектів актів), частини четвертої статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" та Закону України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".

Таким чином, в разі змін до Закону України "Про доступ до публічної інформації", на підставі якого прийнято діючі, на момент прийняття оскаржуваного рішення норми Регламенту, відповідно до статті 2 Регламенту, діють норми законодавства України незалежно від внесених змін у Регламент.

На думку позивачки для винесення та розгляду саме у межах 31-ї сесії 8 скликання питання про внесення змін до чисельності та структури апарату селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради, воно мало бути обґрунтованим щодо терміновість та необхідність розгляду такого питання невідкладно, а саме: без попереднього розгляду такого питання постійною комісією.

Із змісту витягу з протоколу засідання 31-ї сесії 8 скликання Новогуйвинської селищної ради №12 від 20.12.2022 судом встановлено, що на пленарному засіданні 31-ї сесії депутатом ОСОБА_2 внесено пропозицію доповнити порядок денний питанням "Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради".

Головуючий зачитав проект рішення та поставив на голосування пропозицію щодо доповнення порядку денного сесії.

За результатами поіменного голосування рішення прийнято більшістю голосів: "За" - 15; "Проти" - 1; "Утримались" - 2; "Не приймали участі у головуванні" - 0.

Отже, за результатами голосування про доповнення порядку денного відповідачем внесено на розгляд сесії питання "Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради".

Заслухавши доповідь депутата Дорожинського О.А. та сесією було прийнято рішення з даного питання.

За результатами поіменного голосування рішення прийнято більшістю голосів: За" - 15; "Проти" - 0; "Утримались" - 2; "Не приймали участі у головуванні" - 1.

При цьому, судом не встановлено порушення Регламенту Новогуйвинської селищної ради при розгляді питання "Про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради", оскільки депутат правомірно скористався наданим йому законодавством правом порушити перед радою питання про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради, а депутатським корпусом більшістю голосів підтримано включення цього питання до порядку денного 31 сесії.

Стаття 19 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" надає депутату право пропонувати питання для розгляду їх радою та її органами, вносити пропозиції і зауваження до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті та порушувати питання про недовіру сільському, селищному, міському голові, розпуск органів, утворених радою, та звільнення посадових осіб місцевого самоврядування.

Частиною четвертою вказаної статті визначено, що порядок реалізації зазначених прав депутатів місцевих рад визначається цим Законом, іншими законами України, які регулюють діяльність місцевих рад та їх органів, а також регламентом відповідної ради.

В свою чергу, стаття 42 Регламенту Новогуйвинської селищної ради вказує, що пропозиції щодо питань на розгляд селищної ради можуть вноситися селищним головою, постійними комісіями, депутатами, виконавчим комітетом селищної ради, іншими виконавчими органами селищної ради, загальними зборами громадян, громадськістю шляхом подання електронної петиції - щодо питань, які належать до повноважень селищної ради, не пізніше, як за п`ятнадцять робочих днів до відкриття сесії.

Пропозиції до порядку денного, внесені пізніше зазначеного терміну або під час сесії, вносяться на розгляд селищної ради після обговорення та підготовки висновку про доцільність їх включення до порядку денного сесії відповідною постійною комісією. Якщо пропозицію до порядку денного сесії внесено під час сесії без відповідного висновку постійної комісії, рада може прийняти рішення про перенесення розгляду цього питання на наступну сесію, або у разі невідкладності питання розглянути його без розгляду постійною комісією. В обох випадках приймається відповідне рішення (стаття 47 Регламенту).

Таким чином, у разі невідкладності внесеного до порядку денного сесії або під час цієї сесії питання рада може прийняти рішення щодо цього питання без його розгляду постійною комісією. Як уже зазначалося, визначення винятковості (невідкладності) таких обставин є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування і вона в усіх випадках оцінюється депутатами з урахуванням обставин, що склалися.

Щодо посилання позивача на необхідність отримання висновку постійних комісій на обов`язковий попередній розгляд питання про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 4 статті 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Приписами частини п`ятої цієї ж статті передбачено, що постійні комісії попередньо розглядають кандидатури осіб, які пропонуються для обрання, затвердження, призначення або погодження відповідною радою, готують висновки з цих питань.

Відтак, суд дійшов до висновку, що чинне законодавство не передбачає обов`язковий розгляд на постійній комісії питання про внесення змін до чисельності та структури апарату селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №140/1860/18 та від 06 лютого 2020 року у справі №420/718/19 у подібних правовідносинах

З огляду на викладене, враховуючи, що вказане питання (про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради) виникло безпосередньо під час проведення сесії ради, а тому суд вважає, що відповідач міг розглянути пропозицію депутата ОСОБА_2 без попереднього розгляду її постійною комісією.

Щодо посилання позивачки на те, що питання про внесення змін до чисельності та структури апарату та її звільнення мало бути попередньо розглянуте постійною комісією, то за змістом статті 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що постійні комісії розглядають питання щодо кандидатур, які пропонуються до затвердження радою, а не стосовно посадових осіб, повноваження яких припиняються.

У ст. 142 Регламенту селищної ради відсутні норми що постійними комісіями питання припинення повноважень заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради підлягають обов`язковому розгляду.

Більшість депутатів ради не заперечувала проти включення питання про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради до порядку денного без попереднього обговорення та були згодні з необхідністю його розгляду на сесії селищної ради. Тому, такі дії селищної ради не порушують Регламент, як на те вказує позивачка.

Згідно з частинами другою та третьою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Щодо доводів позивачки, що при внесенні на пленарному засіданні 31 сесії проекту рішення «Про внесення зміни до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органі та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради» зміст якого не містив прописаного прізвища, ім`я, по батькові, суд зазначає, що згідно витягу із протоколу 31 сесії Новогуйвинської селищної ради №12 від 20.12.2022 встановлено, що після проведення результатів голосування депутатом Новогуйвинської селищної ради 8 скликання ОСОБА_3 наголошено на тому, що голосування проводилось за проект рішення, в якому зазначено прізвище. Вказане позивачем документально не спростовано, а тому суд не приймає такі доводи.

У контексті спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із прийняттям оспорюваних рішень про дострокове припинення повноважень заступника селищного голови, суд зауважує, що прийняття таких рішень є законодавчо передбаченим правом селищної ради, реалізація якого має відбуватися у порядку та спосіб, визначені законом. Прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень заступника селищного голови належить до виключних повноважень відповідної ради.

Такі повноваження є дискреційними, а тому адміністративний суд при розгляді цієї справи не може здійснювати повторну перевірку роботи заступника селищного голови та виконавчого комітету щодо належного чи неналежного здійснення наданих їм повноважень, допущення ними у своїй діяльності порушень законодавства України, прав і свобод громадян, як і не може переоцінювати позицію (волевиявлення) депутатів селищної ради, які проголосували за необхідність дострокового припинення повноважень позивача.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що Новогуйвинська селищна рада, вирішуючи питання про внесення змін до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради діяла в межах повноважень визначених законом.

Згідно оскаржуваного рішення №1132 від 20.12.2022, відповідно до статей 26, 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись положеннями Закону України від 15.03.2022 №2136-ІX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», селищна рада вирішила:

1. Внести зміни до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів, виключивши із структури та чисельності апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 1 (одну) штатну одиницю - посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради та затвердивши загальну чисельність апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органів у кількості 101 (сто одна) штатна одиниця.

2. Звільнити ОСОБА_1 з посади заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ч.І ст.40 КЗпП України.

3. Секретарю селищної ради вжити всіх необхідних заходів щодо звільнення працівника відповідно до вимог чинного законодавства.

4. Виплатити ОСОБА_1 при звільненні вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

5. Виключити ОСОБА_1 зі складу виконавчого комітету селищної ради.

Частиною другою статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка підписана від імені України 06 листопада 1996 року в м. Страсбурзі, ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» та відповідно до частин першої, п`ятої статті 6 КАС України є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Згідно листа Мінпраці від 07.04.2011 №114/06/187-11 «Щодо надання роз`яснення» вказано, що штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Отже, скорочення штату є результатом виведення/введення відповідної посади, як у даному випадку сталось із виведенням посади заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Штатний розпис, структура і загальна чисельність виконавчих органів та апарату органів місцевого самоврядування є внутрішнім організаційно-нормативними документами. Органи місцевого самоврядування мають право розробляти та затверджувати свої штати виходячи з місцевих умов і можливостей.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати такого працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З метою виконання зазначених норм права було видано розпорядження Новогуйвинського селищного голови №56-к від 20.03.2023 про попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення.

На виконання розпорядження селищного голови від №56-к від 20.03.2023 ОСОБА_1 попереджено про майбутнє вивільнення шляхом видання окремого розпорядження не раніше, ніж через 2 місяці з дня цього попередження.

20.03.2023 ОСОБА_1 із зазначеним повідомленням ознайомилась та поставила відмітку про незгоду з прийнятим рішення.

Із змісту листа особистого ознайомлення з розпорядженням від 20.03.2023 №56-к про попередження про наступне вивільнення, позивачка виклала письмово свої заперечення, вказавши, що вказане розпорядження видане на підставі рішення №1132 від 20.12.2022 Новогуйвинської селищної ради «Про внесення зміни до чисельності та структури апарату Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та її виконавчих органі та звільнення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради», яке вважає незаконним, безпідставним та необґрунтованим.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивачку було належним чином повідомлено про майбутнє вивільнення, незважаючи на те, що позивачка з відповідним рішенням не погодилась, а відповідно передбачену процедуру відповідачем дотримано, а вивільнення відбулось після 2-х місяців від дня отримання позивачем відповідного повідомлення.

Разом з тим, стаття 49-2 КЗпП України покладає на роботодавця обов`язок запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відсутність роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також відмова працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації є підставою для звільнення працівника з роботи відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.

З метою забезпечення трудових прав працівників Новогуйвинської сільської ради Житомирського району Житомирської області та на виконання рішення №1132 від 20.12.2022 Новогуйвинської селищної ради, видано розпорядження Новогуйвинського селищного голови №57-к від 20.03.2023 "Про пропозицію іншої роботи ОСОБА_1 " та запропоновано переведення на посади:

- заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради (на час увільнення у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації ОСОБА_4 заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради) - не погодилась;

- головного спеціаліста відділу земельних ресурсів та екології (тимчасово на період відсутності основного працівника) - не погодилась;

- провідного спеціаліста земельних ресурсів та екології - не погодилась;

- головного спеціаліста відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, благоустрою та комунальної власності - не погодилась.

Не погоджуючись із жодною запропонованою їй посадою, позивачка зазначила, що вказане порушує її трудові права, а також, запропонована посада заступника Новогуйвинського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради є нерівнозначною її займаній посаді, оскільки є тимчасовою.

Отже, як встановлено із наведеного, позивачка не дала своєї згоди на переведення на жодну із запропонованих їй посад. Із заявами про переведення на іншу роботу до відповідача остання не зверталась.

Суд також зауважує, що відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

Отже, право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце скорочення посади начальника відділу, державний реєстратор відділу державної реєстрації, яка була єдиною.

Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в першу чергу, підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Згідно з пунктами 2, 3 частини другої статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України.

В процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників (див. постанови Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 (адміністративне провадження № К/9901/7983/21) пункт 64 та від 27 лютого 2020 року у справі № 620/1941/19 (адміністративне провадження № К/9901/32376/19) пункти 41-43).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18 (провадження № 61-15809св19) зазначено, що процедура визначення кваліфікації та продуктивності праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи, що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець.

Однак, суд не володіє достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою виключно роботодавця, який володіє повною інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця.

Разом з тим, в позовній заяві позивачка зазначила, що при її звільненні відповідачем не було враховано те, що вона самостійно виховує та утримує малолітню дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вважає, що згідно ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення її з роботи не допускається.

На підтвердження такого права позивачкою надано довідку про склад сім`ї №717/03.1-07 від 23.10.2023, виданою Березівською сільською радою.

Поняття «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Однак, самого свідоцтва про народження недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Суд зазначає, що надана довідка про склад сім`ї не є беззаперечним доказом у позивачки статусу одинокої матері, інші докази в матеріалах справи відсутні.

Доводи позивачки про те, що відповідачем при її звільненні не враховано положення частини третьої статті 184 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки позивачкою під час розгляду справи не надано доказів, які б могли підтвердити те, що вона є одинокою матір`ю.

Враховуючи встановлені обставини та норми права, якими врегульовано спірні правовідносини, судом не встановлено будь-яких порушень процедури звільнення позивача спірним розпорядженням відповідача.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що звільнення позивача здійснено із дотриманням вимог норм трудового законодавства, зокрема: у відповідача мало місце скорочення штату працівників; позивач була вчасно попереджена про наступне звільнення і їй запропоновані наявні вакантні посади, від яких вона відмовилась. Отже, позовні вимоги щодо скасування розпорядження селищного голови «Про звільнення ОСОБА_1 » та розпорядження селищного голови «Про внесення змін до розпорядження від 16.05.2023 №89-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а відтак і позовні вимоги про поновлення її на роботі й похідні від них вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 73 КАС України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За встановлених обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку, що оскаржуване розпорядження про звільнення позивача є правомірним та прийнятим відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (вул. Дружби народів, 5, смт. Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область, 12441. РНОКПП/), про визнання незаконними та скасування рішення і розпоряджень, зобов`язання поновити на посаді, стягнення середнього заробітку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова

08 листопада 2023 р.