Справа № 380/15521/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 року м. Львівсправа № 380/15521/21

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 08 квітня 2014 року;

- зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 08 квітня 2014 року;

- зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду у адміністративній справі № 809/821/13-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідно до статті 236 КЗпП за період з 09 квітня 2014 року по 03 червня 2021 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року, поновлено прапорщика ОСОБА_1 на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак НОМЕР_2 окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або іншій рівнозначній їй посаді, з 11 жовтня 2007 року.

03 червня 2021 року на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а начальник Західного територіального управління Національної гвардії України видав наказ № 30о/с «По особовому складу», яким наказав поновити ОСОБА_1 на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак НОМЕР_2 окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або на іншій рівнозначній посаді, з 11 жовтня 2007 року. Проте у цьому наказі не було наказано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України), якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таку бездіяльність відповідача позивач уважає протиправною, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є за своїм змістом державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Крім цього, позивач покликаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 та ін., зауважує, що особа, яка не заявила вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно з позовною вимогою про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі не обмежена правом реалізувати це у майбутньому.

З огляду на викладене позивач висновує, що має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року (день звільнення зі служби) по 08 квітня 2014 року (день набрання законної сили рішенням суду про поновлення на службі), а тому адміністративний позов просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а (тобто рішення органу, який вирішив трудовий спір) не містить зобов`язань щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доказів виконання протягом 15 років нижчеоплачуваної роботи позивач не надав. Тривалий час свого права на поновлення на військовій службі не використовував, під час мобілізації свого обов`язку військовослужбовця в запасі не виконував.

Крім того, відповідач вказує, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на вищенаведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій вказує, що у разі визнання звільнення незаконним у судовому порядку рішення суду про поновлення працівника на роботі підлягає негайному виконанню. Незалежно від оскарження рішення суду до суду апеляційної інстанції у роботодавця виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Доказів видання наказів про поновлення позивача на службі, окрім наказу від 03 червня 2021 року № 30о/с «По особовому складу», відповідачем не надано. Зазначає, що днем, з якого незаконно звільнений працівник має право дізнатися або міг дізнатися про невиплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є день видачі наказу про поновлення на роботі та ознайомлення відповідного працівника із змістом такого наказу.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 20 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 05 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) інформацію про виплачені ОСОБА_1 суми за останні два місяці, що передують місяцю його звільнення зі служби, а також про усі виплачені ОСОБА_1 суми на момент його звільнення зі служби.

Ухвалою суду від 15 березня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 12 травня 2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року витребувано у Центрального архівного відділу Національної гвардії України відомості (довідку) про грошове забезпечення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив військову службу в Управлінні Західного територіального командування внутрішніх військ МВС України (військова частина НОМЕР_3 ) на посаді інспектора групи спеціалістів служби собак, за 2007 рік.

Ухвалою судді від 15 вересня 2023 року позовну заяву позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху.

Ухвалою суду від 27 вересня 2023 року розгляд справи продовжено.

Ухвалою суду від 06 листопада 2023 року позовну заяву залишено без розгляду в частині позовної вимоги про зобов`язання Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду у адміністративній справі № 809/821/13-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідно до статті 236 КЗпП за період з 09 квітня 2014 року по 03 червня 2021 року.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Наказом начальника Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України № 42о/с від 04 жовтня 2007 року ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних сил України за підпунктом «є» пункту 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) на підставі подання тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 від 28 серпня 2007 року та рішення атестаційної комісії від 03 жовтня 2007 року № 18.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року, визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу начальника Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 04 жовтня 2007 року за № 42о/с щодо звільнення прапорщика ОСОБА_1 інструктора групи спеціалістів служби собак 24-го окремого батальйону управління в запас Збройних Сил України на підставі підпункту «є» пункту 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України; визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_3 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 10 жовтня 2007 року за № 219 в частині виключення прапорщика ОСОБА_1 , інструктора групи спеціалістів служби собак, зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 11 жовтня 2007 року; поновлено прапорщика ОСОБА_1 на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак НОМЕР_2 окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або іншій рівнозначній їй посаді, з 11 жовтня 2007 року.

03 червня 2021 року на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а начальник Західного територіального управління Національної гвардії України видав наказ № 30о/с «По особовому складу», яким наказав поновити прапорщика ОСОБА_1 на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак НОМЕР_2 окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або на іншій рівнозначній посаді, з 11 жовтня 2007 року.

У зазначеному наказі відсутні відомості про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України, докази такої виплати у матеріалах справи відсутні.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 08 квітня 2014 року, звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 08 квітня 2014 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі системного аналізу положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові виснувала, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У зв`язку з цим, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. А згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

По суті спору суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 232 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року передбачено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.

Згідно з пунктом 12.5 розділу ХІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі Інструкція № 170), у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-2123цс15).

Суд встановив, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року, позивача поновлено на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак 24-го окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або іншій рівнозначній їй посаді, з 11 жовтня 2007 року.

Питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з його поновленням на службі у зазначеному судовому рішенні не вирішувалося.

03 червня 2021 року на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а начальник Західного територіального управління Національної гвардії України видав наказ № 30о/с «По особовому складу», яким наказав поновити позивача на посаді інструктора групи спеціалістів служби собак НОМЕР_2 окремого батальйону Управління Західного територіального командування Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, або на іншій рівнозначній посаді, з 11 жовтня 2007 року.

Однак у зазначеному наказі відсутні відомості про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог пункту 12.5 розділу ХІІ Інструкції № 170, частини другої статті 235 КЗпП України, докази такої виплати у матеріалах справи відсутні.

Та обставина, що питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з його поновленням на службі у постанові Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2014 року у справі № 809/821/13-а не вирішувалося, на суть цього спору не впливає, оскільки позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19).

Беручи до уваги викладені обставини у сукупності, ураховуючи факт поновлення позивача на військовій службі, який був незаконно звільнений, без виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд доходить висновку, що позивач має право на отримання зазначеної виплати відповідно до вимог пункту 12.5 розділу ХІІ Інструкції № 170, частини другої статті 235 КЗпП України.

Щодо періоду, за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 жовтня 2007 року (день звільнення зі служби) по 08 квітня 2014 року (день набрання законної сили рішенням суду про поновлення на службі згідно з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року).

Однак визначений позивачем період виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу суперечить змісту частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19).

Позивача звільнено з військової служби з 11 жовтня 2007 року.

Постанова про поновлення позивача на службі ухвалена судом 31 січня 2014 року. Цією постановою позивача поновлено на службі з 11 жовтня 2007 року.

Постанова про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно (пункт третій частини першої статті 256 КАС України, в редакції, чинній на момент ухвалення постанови від 31 січня 2014 року).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає виплаті позивачу за період з 11 жовтня 2007 року по 31 січня 2014 року, а не по 08 квітня 2014 року, як уважає позивач.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 31 січня 2014 року.

Щодо визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 08 квітня 2014 року.

З метою визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку належить виплатити позивачу у разі задоволення позову судом, суд в ухвалі від 05 жовтня 2021 року витребував у Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) інформацію про виплачені ОСОБА_1 суми за останні два місяці, що передують місяцю його звільнення зі служби, а також про усі виплачені ОСОБА_1 суми на момент його звільнення зі служби.

Однак таких відомостей відповідач суду не надав, а у відзиві на позовну заяву пояснив причину їх ненадання: первинних документів, що містять інформацію про організацію служби 2007 року, у підпорядкованих військових частинах немає, такі передані на зберігання до Центрального архівного відділу Національної гвардії України.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд 15 вересня 2023 року постановив ухвалу про витребування доказів, якою витребував у Центрального архівного відділу Національної гвардії України відомості (довідку) про грошове забезпечення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив військову службу в Управлінні Західного територіального командування внутрішніх військ МВС України (військова частина НОМЕР_3 ) на посаді інспектора групи спеціалістів служби собак, за 2007 рік. Витребувані судом докази суд зобов`язав подати через канцелярію суду у п`ятиденний строк з дня отримання цієї ухвали.

Зазначену ухвалу Центральний архівний відділ Національної гвардії України отримав 02 жовтня 2023 року, що підтверджується даними відстеження з офіційного сайту Укрпошти трек-номер 470, однак станом на момент ухвалення судом рішення у цій справі витребуваних доказів не подав, про причини їх неподання суд не повідомив.

За таких обставин з огляду на відсутність у матеріалах справи відомостей про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за два останні місяці, що передують місяцю його звільнення з військової служби (незважаючи на вжиті судом заходи щодо їх отримання), суд уважає за можливе зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 31 січня 2014 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом першим частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Суд відзначає, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19).

Втім при зверненні з цим позовом до суду 15.09.2021 позивач за заявлену позовну вимогу, що стосується нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сплатив судовий збір у розмірі, який становить 908,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № ПН580 від 24 вересня 2021 року.

Таким чином, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За таких обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, на час постановлення судом рішення у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 31 січня 2014 року.

Зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 11 жовтня 2007 року по 31 січня 2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 06 листопада 2023 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна