Справа № 400/3024/22
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/3024/22

Категорія:106020000 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 26.06.2023р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи (далі ДУ) "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" про:

- визнання протиправними дій ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" щодо відмови зберегти ОСОБА_1 з 16 березня 2022 року середній заробіток за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" та здійснювати виплати середнього заробітку за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)", починаючи з 16 березня 2022 року;

- зобов`язання ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" нарахувати та здійснювати виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)", починаючи з 16 березня 2022 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що з 2017 року проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)". Позивач вказує, що 16 березня 2022 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на посаду начальника служби пального та мастильних матеріалів логістики ВЧ НОМЕР_1 . Відповідно п.1 наказу Міністерства юстиції України від 25 березня 2022 року №1247/5 "Про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу", відповідач увільнив позивача з 16 березня 2022 року від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням за ним займаної посади на строк до закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення. Позивач зазначає, що відповідач не зберігає за ним середній заробіток за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" та не здійснює виплати середнього заробітку.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на позов.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ДУ "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)", яка полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 з 01 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року середнього заробітку за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)".

Зобов`язано ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період 01 квітня 2022 року по 18 липня 2022 року середній заробіток за посадою начальника ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)".

У задоволенні позовних вимог за березень 2022 року та за період з 19 липня 2022 року відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДУ "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992,40 грн.

В апеляційній скарзі ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- у контексті даного судового спору застосуванню підлягає Наказ Міністерства юстиції від 28 березня 2018 року №925/5 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за №377/31829) "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України" (далі Порядок №925/5) за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошеве забезпечення не зберігається;

- у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Наказ Міністерства юстиції від 28 березня 2018 року №925/5 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового ї начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України".

Судове рішення іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є правильним, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)", перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Наказом Міністерства юстиції України від 20 лютого 2017 року №790/к "Щодо ОСОБА_2 " позивач призначений на посаду начальника Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)".

Підпунктом 1.1 п.1 наказу командира військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 березня 2022 року №64 позивач призначений начальником служби пального та мастильних матеріалів логістики в/ч НОМЕР_1 .

Відповідно п.1 наказу Міністерства юстиції України від 25 березня 2022 року №1247/5 "Про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу" відповідно ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивача увільнено з 16 березня 2022 року від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення військового стану", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, із збереженням за ним займаною посади на строк до закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення.

Довідкою відповідача підтверджується, що в 2022 році виплата позивачу грошового забезпечення здійснювалося по березень 2022 року.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що на позивача як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а норми Закону України "Про державну службу" передбачають, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.

Суд першої інстанції зазначив, що норми спеціального законодавства не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням нарахування та виплати йому грошового забезпечення в березні 2022 року та з урахуванням того, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ), яким внесено зміни у ч.3 ст. 119 КЗпП України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Тобто із набранням чинності цим законом передбачається зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст. 3, ч.ч.1, 2 ст. 14, ч.5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 травня 2006 року №2713-IV, ч.1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію", ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Правові засади організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 травня 2006 року №2713-IV (далі Закон №2713-IV).

Відповідно ст. 3 Закону №2713-IV правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно ч.1 ст. 14 вказаного Закону до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі працівники кримінально-виконавчої служби).

Частиною 2 ст. 14 Закону №2713-IV визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За правилами абз.1 ч.8 ст. 14 згаданого Закону трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

При цьому, відповідно ч.5 ст. 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно ч.3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що на позивача, як на особу, що належить до рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині.

При цьому, колегія суддів враховується, що положення спеціального законодавства не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу під час мобілізації, на період дії особливого стану, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.

Відповідно ч.3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких зберіглося місце роботи такої особи.

Вказане за своїм змістом узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

У рішенні від 16 жовтня 2020 року (справа №120/1630/19-а) Верховний Суд, вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно ч.2 ст. 102, п.п.1, 17, 20 ч.1 ст. 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був призваний на військову службу 16 березня 2022 року, тобто під час загальної мобілізації, на час дії особливого періоду. Поміж цим, позивач станом на день призову на військову службу проходив службу в ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)", а тому на нього поширюються гарантії, передбачені ст. 39 Закону №2232-ХІІ та ст. 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.

При цьому, статус ДУ "Арбузинська виправна колонія (№83)" та умови проходження служби в останній не впливають на обов`язок установи з виплати позивачу середнього заробітку, так як обов`язок з виплати таким працівникам середнього заробітку поширювався на усі установи та організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Указане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

Разом з тим, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесено зміни у ч.3 ст. 119 КЗпП України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто із набранням чинності цим законом передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст. 119 КЗпП України.

З огляду на зазначене, позивач мав право на отримання середнього заробітку за місцем проходження служби за період з 01 квітня 2022 року (день початку проходження військової служби) по 18 липня 2022 року, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин п.29 Порядку №925/5, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідні зміни до ст. 119 КЗпП України не вносились, а норми Закону 2232-XII та КЗпП України мають вищу юридичну силу.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає вірним рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2023 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.