Справа № 200/4878/23
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року Справа№200/4878/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправним (незаконним) та скасування окремих положень Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 858 від 08.06.2023,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправним (незаконним) та скасувати окремі положення Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 858 від 08.06.2023:

- пункт 1 Наказу повністю;

- абзац 2 пункту 2 Наказу в частині «вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні);

- абзац 3 пункту 2 Наказу в частині «щотижня особисто контролювати відправлення на медичні заклади охорони запити про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони;

- абзац 4 пункту 2 Наказу в частині «здійснювати контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно причин не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування та доповідати цього ж дня рапортом»;

- абзац 5 пункту 2 Наказу в частині «знати стан хворих, що лікуються (…) в інших медичних закладах;

- абзац 6 пункту 2 Наказу в частині «готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування».

Ухвалою від 07 вересня 2023 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження в адміністративній справі № 200/4878/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

За правилами частини 5 та частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що він проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника медичної служби начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 . 08 червня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_2 був виданий Наказ № 858 про призначення начальника медичної служби медичного пункту відповідальним за облік особового складу, що перебуває у медичному закладі, яким позивача призначено відповідальним за облік особового складу військової частини НОМЕР_2 , який перебуває у лікувальних закладах, та покладено на позивача певні зобов`язання, а саме: вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні), вчасно готувати медичні документи необхідні для проходження військовослужбовцями медичного огляду військово-лікарської комісії; щотижня особисто контролювати відправлення на медичні заклади охорони запити про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони; здійснювати контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно причин не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування та доповідати цього ж дня рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 ; знати стан хворих що лікуються в медичних пунктах, та інших медичних закладах; готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування, та своєчасно надавати довідки форми 5 (про обставини поранення). Позивач зазначає, що ознайомився з електронною копією Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) №858 від 08.06.2023 року в системі електронного документообігу - СЕДО військової частини НОМЕР_2 . З оригіналом Наказу Позивач ознайомлений не був. Позивач вважає протиправним (незаконним) Наказ в частинні незаконного покладення Відповідачем на Позивача додаткових обов`язків, не передбачених посадою Позивача. Також зазначає, що Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, яким визначено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Окремо Статутом не закріплюються посадові обов`язки згідно наявної посади Позивача - «начальника медичної служби медичного пункту». При прийманні посади посадові обов`язки Позивача за посадою начальника медичної служби медичного пункту посадова інструкція не доводилась до відома Позивача. Також звертає увагу суду, що він не надавав згоди на покладання обов`язків, вказаних в оскаржуваному наказі. Порушення прав та інтересів Позивача полягає в незаконному покладанні Відповідачем на Позивача додаткових обов`язків без його згоди, що не відповідають посаді Позивача та суперечать Статуту.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1994 року № 551-ХІV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та Законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів. Відповідно до статті 83 Закону України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV начальник медичної служби полку зобов`язаний вести облік і складати звітність у встановленому порядку, щомісяця проводити з підрозділами та підпорядкованим складом бригади звірку облікових даних, в установлені терміни проводити перевірку підрозділів відповідно до своїх обов`язків із складанням відповідних актів. Відповідно до статті 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1994 року № 551-ХІV, начальник медичної служби полку зобов`язаний: організовувати якісне проведення медичного огляду та обстеження особового складу, особисто брати участь в амбулаторному прийомі, оглядати хворих, що перебувають у медичному пункті і направляються до закладів охорони здоров`я; знати стан хворих, що залишаються у медичному пункті, і контролювати їх лікування; знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати. Відповідно до статті 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинних наказів, і ставитися до нього з повагою. Наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 08.06.2023 року № 858 є таким, що відповідає вимогам статті 19 Конституції України, прийнятий в порядку, передбаченому статтями 35-38 Статуту внутрішньої служби, та не має ознак явно злочинного наказу, узгоджується з положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, зокрема, статтею 87-1. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що Статутом не закріплюються посадові обов`язки посади «начальник медичної служби начальник медичного пункту». Ця посада за посадовими та функціональними обов`язками прирівнюється до посади «начальник медичного пункту бригади», а не до посади «начальника медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)», яка має досить широкі повноваження. Посадові обв`язки начальника медичного пункту бригади деталізовані та визначаються Витягом з функції (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону. Відповідно до пункту 120 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, з зв`язку зі службовою необхідністю на військовослужбовця, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівнозначною або вищою посадою, а саме: вакантною за його згодою; не вакантною у разі тимчасової відсутності , або внаслідок усунення від виконання службових обов`язків чи відсторонення від виконання службових обов`язків військовослужбовця, який її займає. Таким чином, порушення прав та інтересів позивача полягає у протиправному (незаконному) покладенні відповідачем на нього додаткових обов`язків без його згоди, що не відповідають посаді позивача та суперечать Статуту. Позивач також зазначив, що невиконання протиправного (незаконного) наказу не може бути визнано як факт непокори.

Відповідач надав заперечення, в якому зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання військового обов`язку та проходження військової служби» від 17.10.2019 № 205-ІХ Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, було доповнено новим підрозділом такого змісту: «Начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)», зокрема статтею 87-1, відповідно до якої начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону) зобов`язаний: організовувати якісне проведення медичного огляду та обстеження особового складу; особисто брати участь в амбулаторному прийомі, оглядати хворих, що перебувають у медичному пункті і направляються до закладів охорони здоров`я; знати стан хворих, що залишаються у медичному пункті, і контролювати їх лікування; знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати. Враховуючи назву підрозділу, яким доповнено Статут, дія цього підрозділу також поширюється на окремі батальйони та батальйони. Враховуючи той факт, що положення підрозділу Статуту «Начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)» кореспондується з функціональними обов`язками в частині назви підрозділу (окремий батальйон, батальйон), є законні підстави стверджувати, що позивач є військовослужбовцем окремого батальйону, а отже, на нього, як на начальника медичного пункту, поширюється дія статті 87-1 Статуту. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.05.2023 року № 125 капітан медичної служби ОСОБА_1 призначений на посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 03.05.2023 року. Отже, враховуючи, що перебування позивача на посаді начальника медичної служби начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 , положення статті 2 Закону України № 2232-ХІІ та статті 16 Статуту, доводить, що позивач у своїй діяльності повинен керуватися положеннями підрозділу Статуту «Начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)», зокрема, статтею 87-1.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач перебуває на військовій службі в Збройних Силах України (особистий номер НОМЕР_1 ), що підтверджується посвідченням офіцера серії НОМЕР_5 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 03.05.2023 року № 125 Капітана медичної служби ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 01 травня 2023 року № 125 на посаду начальник медичної служби начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_2 , ВОС-9001023, який прибув із військової частини НОМЕР_6 АДРЕСА_3 , з 03 травня 2023 року зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Відповідно до п. 1 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858, начальника медичної служби начальника медичного пункту капітана медичної служби ОСОБА_1 призначено відповідальним за облік особового складу військової частини НОМЕР_2 , який перебуває у лікувальних закладах.

Пунктом 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 начальнику медичної служби начальнику медичного пункту капітана медичної служби ОСОБА_1 визначено:

- вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні), вчасно готувати медичні документи, необхідні для проходження військовослужбовцями медичного огляду військово-лікарської комісії;

- щотижня особисто контролювати відправлення на медичні заклади охорони запити про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони;

- здійснювати контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно причин не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування та доповідати цього ж дня на моє ім`я;

- знати стан хворих, що лікуються в медичних пунктах та інших медичних закладах;

- готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування та своєчасно надавати довідки форми 5 (про обставини поранення).

Позивач вважає окремі пункти Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 протиправними, в зв`язку з чим просить суд їх скасувати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частинами першою та другою статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Положення Статуту поширюються на військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів.

Пунктом 16 Розділу 1 «Обов`язки, права та відповідальність військовослужбовців» Частини І «Військовослужбовці та відносини між ними» Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Обов`язки посадових осіб, військовослужбовців рядового складу визначені Розділом 3 Частини І «Військовослужбовці та відносини між ними» Статуту.

Статтею 87-1 Розділу 1 Статуту визначені посадові обов`язки Начальника медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону).

Статтею 110-1 Розділу 1 Статуту визначені посадові обов`язки Начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону).

До матеріалів справи відповідачем доданий Витяг з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону.

Відповідач зазначає, що вказані у Витязі функціональні обов`язки є функціональними обов`язками ОСОБА_1 , як начальника медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону, оскільки позивач є військовослужбовцем НОМЕР_7 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади.

Позивачем зазначені відомості не спростовані.

Відповідач стверджує, що на позивача, як на начальника медичного пункту, поширюється дія статті 87-1 Статуту, оскільки положення Статуту «Начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)» кореспондується з функціональними обов`язками в частині назви підрозділу «окремий батальйон».

Суд критично ставиться до вказаних тверджень відповідача, оскільки Витягом з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону визначені функціональні обов`язки саме начальника медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади.

Суд зазначає, що дійсно посадові обов`язки начальника медичної служби начальника медичного пункту (посада, на якій перебуває позивач) окремо Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV не визначені. Отже, суд погоджується з доводами позивача щодо застосування положень п. 110-1 Статуту, яким визначаються посадові обов`язки Начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону).

Так, відповідно до статті 110-1 Розділу 1 Статуту начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) відповідає за організацію і якість надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, стан лікувально-діагностичної роботи в медичному пункті; підтримання внутрішнього порядку в лікувально-діагностичних відділеннях (кабінетах) та інших підрозділах медичного пункту, а також у лазареті; бойову і спеціальну підготовку, виховання, військову і трудову дисципліну особового складу медичного пункту; стан і збереженість техніки, медичного майна та інших матеріальних цінностей; матеріально-технічне і побутове забезпечення медичного пункту.

Начальник медичного пункту бригади безпосередньо підпорядковується начальникові медичної служби бригади (полку, окремого батальйону, батальйону), він є прямим начальником особового складу медичного пункту. На час відсутності начальника медичної служби начальник медичного пункту виконує його обов`язки.

Начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) зобов`язаний:

розробляти, організовувати та контролювати проведення заходів щодо набуття спроможності медичного пункту до роботи в екстремальних умовах мирного та воєнного часу;

керувати лікувально-діагностичною роботою в медичному пункті, розробляти заходи щодо її постійного вдосконалення, контролювати своєчасність, повноту та якість обстеження, лікування хворих і нагляду за ними;

здійснювати керівництво підготовкою та вихованням особового складу медичного пункту, особисто проводити заняття з лікарями та середнім медичним персоналом з підвищення їх професійного рівня;

дотримуватися правил деонтології і лікарської етики та вимагати цього від підлеглих;

надавати командирам підрозділів допомогу з проведення військово-медичної підготовки, організовувати проведення інструкторсько-методичних занять з інструкторами з тактичної медицини (санітарними інструкторами) з організації навчання військовослужбовців прийомам надання домедичної допомоги в порядку само- і взаємодопомоги, а також заходам щодо попередження інфекційних захворювань, особистої та колективної гігієни, здорового способу життя;

установлювати і підтримувати розпорядок дня та статутний порядок у медичному пункті;

у встановленому порядку доповідати безпосередньому начальникові про надзвичайні випадки в медичному пункті, наявність значної кількості хворих з однорідними хворобами і хворих з ознаками насильства або отруєння та про медичні помилки, допущені в медичному пункті;

забезпечувати надання екстреної медичної допомоги та стабілізації стану хворого, що проводяться терміново у разі гострого захворювання (поранення, травми, отруєння);

особисто володіти прийомами надання екстреної медичної допомоги і стабілізації стану хворого та навчати їм підлеглих;

якісно проводити медичний огляд та обстеження особового складу в медичному пункті, особисто проводити амбулаторний прийом, забезпечувати стаціонарне обстеження і лікування хворих у лазареті медичного пункту до 14 діб;

організовувати стаціонарне лікування в лазареті медичного пункту нетранспортабельних хворих (поранених, травмованих, отруєних) до поліпшення їх стану і переведення в лікувально-профілактичний заклад;

забезпечувати тимчасову ізоляцію інфекційних хворих, а також осіб з підозрою на інфекційні захворювання до направлення їх у лікувально-профілактичний заклад;

проводити відновлювальне лікування в медичному пункті військовослужбовців після виписки їх з госпіталю відповідно до висновків медичних працівників (фахівців);

організовувати направлення і транспортування в госпіталь хворих, які потребують госпітального обстеження і лікування, проведення консультацій у медичних працівників (фахівців) лікувально-профілактичних закладів;

брати участь у плануванні та проводити диспансеризацію військовослужбовців військової частини з метою раннього виявлення хворих у підрозділах; виявляти осіб, які потребують санаторно-курортного лікування;

здійснювати медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців, які заступають у варту (проводити опитування щодо скарг і огляд безпосередньо перед заступанням у варту);

здійснювати санітарний нагляд за транспортними засобами, виділеними для перевезення особового складу, екіпіруванням, організацією харчування, водопостачання, розміщення, відпочинку військовослужбовців під час військових перевезень, а також за районами очікування, завантаження і розвантаження особового складу;

організовувати медичне оснащення та забезпечувати санітарний стан кімнати особистої гігієни і профілактики гінекологічних захворювань для жінок-військовослужбовців;

брати участь у проведенні заходів військово-медичної підготовки особового складу, пропаганди гігієнічних знань, здорового способу життя;

брати участь у розробленні режиму харчування і складанні розкладок продуктів; здійснювати систематичний медичний контроль за якістю харчування особового складу та якістю води, що ним вживається;

вести постійне медичне спостереження за особами з хронічними захворюваннями, надавати командирам підрозділів рекомендації щодо зміцнення їх здоров`я і контролювати їх виконання;

брати участь у розробленні та здійсненні комплексу санітарно-гігієнічних і протиепідемічних заходів;

аналізувати стан захворюваності серед особового складу батальйону, щотижня доповідати безпосередньому командирові (начальникові) про результати аналізу з пропозиціями щодо запобігання захворюванням і поліпшення санітарного стану особового складу та об`єктів батальйону, негайно - про інфекційні захворювання або випадки, які можуть позначитися на санітарно-епідемічному стані батальйону, про кожен випадок госпіталізації військовослужбовців, зумовленої травмуванням (отруєнням);

визначати потребу та організовувати забезпечення медичного пункту лікарськими засобами і медичним майном, а також речовим майном, пально-мастильними матеріалами та іншими видами матеріального забезпечення;

організовувати накопичення та зберігання запасів медичного майна на особливий період, утримання його в постійній готовності до видачі і використання за призначенням;

організовувати ведення обліку, зберігання і належне використання медичного майна і техніки в медичному пункті, не рідше ніж двічі на рік проводити їх перевірку, а перевірку наявності отруйних речовин і наркотичних засобів (психотропних речовин) - не рідше ніж один раз на місяць, не допускати їх використання не за призначенням;

організовувати технічне і метрологічне забезпечення майна та техніки медичного пункту;

організовувати здійснення заходів щодо ліцензування провадження господарської діяльності з медичної практики медичного пункту батальйону;

брати участь у проведенні щорічного оцінювання військовослужбовців медичного пункту та надавати пропозиції начальникові медичної служби щодо зарахування медичних працівників (фахівців) до резерву кандидатів для просування по службі.

Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 Витягу з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону, Начальник медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади зобов`язаний:

- надавати медичну допомогу особовому складу батальйону і направляти хворих, що потребують, у медичну роту частини;

- брати участь в амбулаторних прийомах хворих і в медичних обстеженнях особового складу підрозділів батальйону, що організовуються начальником медичної служби частини;

- здійснювати медичне забезпечення особового складу на заняттях по бойовій підготовці і при проведенні спортивних заходів;

- вести облік осіб, що потребують диспансерного динамічного спостереження, вчасно направляти їх на обстеження, здійснювати контроль за умовами праці особового складу;

- організовувати заходи щодо збереження здоров`я особового складу, контролювати виконання правил особистої гігієни;

- здійснювати контроль за санітарним станом району розташування і приміщень батальйону, а також за доброякісністю використовуваної води;

- контролювати якість харчування особового складу на навчаннях, польових заняттях і в стаціонарних умовах;

- доповідати командиру батальйону про випадки і характер захворювань, а також про число хворих, спрямованих у медичну роту частини;

- проводити заняття по спеціальній, тактико-спеціальній підготовці, тактичній медицині і вести санітарно-просвітню роботу в підрозділах батальйону;

- керувати роботою медиків рот;

- отримувати із аптеки медичної роти медичне майно і забезпечувати ним МПБ і медичний персонал підрозділів батальйону;

- дотримуватись правил збереження, заощадження, витрати медикаментів і використання медичного майна, стежити за дотриманням цих правил особовим складом МПБ бойовими медиками рот;

- виконувати завдання з внутрішнього контролю шляхом управління ризиками в процесах, які виконує в рамках функціональних обов`язків(посадових інструкцій), покладених на нього;

- проводити тілесні огляди особового складу батальйону в лазневі дні; здійснювати контроль за лазнево-пральним обслуговуванням особового складу батальйону.

Отже, аналізуючи правомірність визначених відповідачем у спірному наказі обов`язків позивача, виходячи положень статті 110-1 Розділу 1 Статуту та Витягу з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858, начальника медичної служби начальника медичного пункту капітана медичної служби ОСОБА_1 призначено відповідальним за облік особового складу військової частини НОМЕР_2 , який перебуває у лікувальних закладах.

Суд зазначає, що абзацом 1 статті 110-1 Статуту визначено, що начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) відповідає за організацію і якість надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, стан лікувально-діагностичної роботи в медичному пункті; підтримання внутрішнього порядку в лікувально-діагностичних відділеннях (кабінетах) та інших підрозділах медичного пункту, а також у лазареті; бойову і спеціальну підготовку, виховання, військову і трудову дисципліну особового складу медичного пункту; стан і збереженість техніки, медичного майна та інших матеріальних цінностей; матеріально-технічне і побутове забезпечення медичного пункту.

До обов`язків начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) згідно статті 110-1 Статуту входить, зокрема, обов`язки щодо забезпечення надання екстреної медичної допомоги та стабілізації стану хворого, що проводяться терміново у разі гострого захворювання (поранення, травми, отруєння); якісно проводити медичний огляд та обстеження особового складу в медичному пункті, особисто проводити амбулаторний прийом, забезпечувати стаціонарне обстеження і лікування хворих у лазареті медичного пункту до 14 діб; організовувати стаціонарне лікування в лазареті медичного пункту нетранспортабельних хворих (поранених, травмованих, отруєних) до поліпшення їх стану і переведення в лікувально-профілактичний заклад; забезпечувати тимчасову ізоляцію інфекційних хворих, а також осіб з підозрою на інфекційні захворювання до направлення їх у лікувально-профілактичний заклад; проводити відновлювальне лікування в медичному пункті військовослужбовців після виписки їх з госпіталю відповідно до висновків медичних працівників (фахівців); організовувати направлення і транспортування в госпіталь хворих, які потребують госпітального обстеження і лікування, проведення консультацій у медичних працівників (фахівців) лікувально-профілактичних закладів.

З наведеного вбачається, що на начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) покладено обов`язки переважно організаційного характеру щодо надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, забезпечення надання екстреної медичної допомоги та стабілізації стану хворого, проведення медичного огляду та обстеження особового складу в медичному пункті, проведення амбулаторного прийому, забезпечення стаціонарного обстеження і лікування хворих у лазареті медичного пункту, тощо.

Отже, до обов`язків позивача, передбачених статтею 110-1 Статуту, не входить облік особового складу військової частини, який перебуває у лікувальних закладах.

Суд також зазначає, що під «лікувальними закладами» слід розуміти лікувальні заклади, що знаходяться поза межами військової частини.

Проте, виконання обов`язків, передбачених статтею 110-1 Статуту та Витягом з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону, здійснюється в межах медичного пункту військової частини та не розповсюджується на лікувальні заклади, які знаходяться поза межами військової частини.

Враховуючи викладене, п. 1 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 підлягає скасуванню.

Абзацом 2 пункту 2 спірного наказу позивача зобов`язано вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні), вчасно готувати медичні документи, необхідні для проходження військовослужбовцями медичного огляду військово-лікарської комісії.

Як вже було зазначено судом, на начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) покладено обов`язки щодо надання медичної допомоги, обстеження і лікування хворих, надання екстреної медичної допомоги та стабілізації стану хворого, проведення медичного огляду та обстеження особового складу в медичному пункті, проведення амбулаторного прийому, забезпечення стаціонарного обстеження і лікування хворих у лазареті медичного пункту, тощо.

Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 Витягу з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону, Начальник медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади зобов`язаний вести облік осіб, що потребують диспансерного динамічного спостереження, вчасно направляти їх на обстеження, здійснювати контроль за умовами праці особового складу.

Обов`язок начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) щодо ведення обліку осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні) Статутом не визначено.

Отже, положення абзацу 2 пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 в частині «вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні)» підлягає скасуванню.

Щодо обов`язку, визначеного в абзаці 3 спірного Наказу, а саме «щотижня особисто контролювати відправлення на медичні заклади охорони запити про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони» суд зазначає, що статтями 261 262 Статуту визначено, що про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 Витягу з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону на позивача покладено обов`язок виконувати завдання з внутрішнього контролю шляхом управління ризиками в процесах, які виконує в рамках функціональних обов`язків (посадових інструкцій), покладених на нього.

Проте, як вже було зазначено судом, функціональні обов`язки позивача розповсюджуються на надання медичної допомоги в межах медичного пункту військової частини та не розповсюджується на лікувальні заклади, які знаходяться поза межами військової частини.

Обов`язку щодо відправлення до медичних закладів охорони здоров`я запитів про перебування особового складу військової частини у медичних закладах охорони здоров`я Статутом не передбачено.

Крім того, оскільки судом визнано, що до обов`язків позивача, передбачених статтею 110-1 Статуту, не входить облік особового складу військової частини, який перебуває у лікувальних закладах, то і обов`язок щодо особистого контролювання відправлення на медичні заклади охорони запитів про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони здоров`я не підлягає застосуванню до позивача.

Отже, положення абзацу 3 пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 підлягає скасуванню.

Абзацом 4 пункту 2 спірного Наказу визначено обов`язок позивача здійснювати контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно причин не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування та доповідати цього ж дня на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до абзацу першого статті 262 Статуту, у день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

Такі обов`язки, як знати місце перебування роти та порядок її виклику, наявність людей у роті, кількість осіб, що перебувають у наряді, хворих, заарештованих, звільнених із розташування військової частини чи відряджених у складі команд, а також наявність і точне місце знаходження зброї; одержувати від головного сержанта роти після вечірньої повірки відомості про відсутніх, а за наявності самовільно відсутніх - відомості про їх військові звання, прізвища, імена та по батькові і прибувати до чергового військової частини з доповіддю; після ранкового огляду доповідати черговому військової частини про наявність особового складу роти, про надзвичайні події за ніч і подавати список тих, хто своєчасно не повернувся із звільнення, та самовільно відсутніх, а також тимчасово відсутніх з інших причин, відповідно до ст. 312 Статуту покладені на чергового роти.

Крім того, пунктом 4 Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства Оборони України, затвердженої Наказ Міністерства оборони України

15 вересня 2022 року № 280, визначено, що ведення обліку особового складу в батальйоні (дивізіоні, ескадрильї) покладається на начальника штабу батальйону (дивізіону, ескадрильї), а там, де його штатом не передбачено,- на іншу посадову особу, призначену наказом командира військової частини.

Начальник штабу батальйону (дивізіону, ескадрильї) стосовно обліку особового складу зобов`язаний:

щодня мати точні і особисто ним перевірені відомості про чисельність особового складу батальйону (дивізіону, ескадрильї) за штатом, за списком і в наявності, про кількість відсутніх із визначенням причин по кожній роті (батареї) і в цілому по батальйону (дивізіону, ескадрильї);

щодня доповідати командиру батальйону (дивізіону, ескадрильї) і в штаб військової частини зведені дані про наявність особового складу;

щомісяця перевіряти стан обліку особового складу в підрозділах батальйону (дивізіону, ескадрильї), наявність в особового складу документів, що посвідчують особу військовослужбовця, наявність у них відміток (про закріплену особисту зброю, про серію та/або номер паспорта громадянина України, який на даний момент є в особи, про допуск до державної таємниці, про групу крові та резус-фактор тощо), а також відповідність записів фактичному військовому званню та посаді, на яку призначено військовослужбовця, перевіряти наявність ідентифікаційних жетонів з особистими номерами.

З наведеного вбачається, що до обов`язків позивача, як начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 не входить ведення обліку особового складу та контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування.

Отже, положення абзацу 4 пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 підлягає скасуванню.

Абзацом 5 пункту 2 спірного Наказу на позивача покладено обов`язок знати стан хворих, що лікуються в медичних пунктах та інших медичних закладах.

Суд зазначає, що обов`язок знати стан хворих, що лікуються в медичних пунктах, медичній роті та інших лікувально-профілактичних закладах відповідно до ст. 87 Статуту покладено на Начальника медичної служби бригади та не входить до обов`язків начальника медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону), передбачених ст. 110-1 Статуту.

Як вже було зазначено судом, функціональні обов`язки позивача, визначені п.п. 2.1. п. 2 Витягу з функцій (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту 122 окремого аеромобільного батальйону та статтею 110-1 Статуту розповсюджуються на надання медичної допомоги в межах медичного пункту військової частини та не розповсюджується на лікувальні заклади, які знаходяться поза межами військової частини.

Відтак, пункт 5 пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 підлягає скасуванню в частині «знати стан хворих, що лікуються (…) в інших медичних закладах».

Щодо обов`язку готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування та своєчасно надавати довідки форми 5 (про обставини поранення), покладеного на позивача абзацом 6 пункту 2 спірного Наказу, суд зазначає наступне.

Складання довідки про обставини поранення передбачено ст. 260 Статуту, відповідно до якої, довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається начальником медичної служби військової частини, як правило, після проведення відповідного розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва).

Водночас, складання начальником медичної служби або начальником медичного пункту рапортів для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування Статутом не передбачено.

Відповідно до п. 9 XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Отже, абзац 6 пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.06.2023 року № 858 підлягає скасуванню в частині «готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування»

Підсумовуючи вищевказане, суд зазначає, що відповідач дійшов хибного висновку щодо покладення на позивача обов`язків, визначених статтею 87-1 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що розмір судових витрат, зазначених в позовній заяві, з урахуванням обсягу виконаних робіт та їх складності, не є співрозмірним у зв`язку з необ`єктивним визначенням розміру суми послуг адвоката.

Так, згідно з ч. 1 ст. 132 цього Кодексу, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 цього Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом укладено Договір про надання правничої допомоги № 19/08-23 від 19 серпня 2023 року.

Відповідно до пункту 3.1. розділу 3 Договору № 19/08-23 від 19 серпня 2023 року розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається Сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.п. 1 Додаткової угоди № 1 від 19 серпня 2023 року (Додаток до Договору № 19/08-23 про надання правничої допомоги № 19/08-23 від 19 серпня 2023 року) Клієнт доручає, а Бюро зобов`язується надати клієнту правову допомогу з подання адміністративного позову з оскарження наказу № 858 від 08.06.2023 року, виданого військовою частиною НОМЕР_2 , далі - Справа, а Клієнт зобов`язується оплатити послуги Бюро по Справі згідно умов Угоди. Згідно п. 2.1. за даною угодою Сторони погодили наступний об`єм та вартість послуг Бюро стосовно предмету Справи, а саме 12 000 грн. (аналіз матеріалів справи та підготовка правової позиції 4 000 грн., написання позовної заяви 8000 грн.).

Позивачем також наданий Акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 28 серпня 2023 року, згідно з яким визначена загальна вартість наданих позивачу юридичних послуг 12 000 грн. В Акті також зазначено, що послуги надані належним чином, Клієнт не має до Бюро жодних претензій щодо якості та об`єму наданих послуг.

Також, до матеріалів справи додано рахунок № 4-21/08-23 від 21 серпня 2023 року на суму 12 000 грн. та квитанція до прибуткового касового ордера № 5-21.08.2023 від 21 серпня 2023 року на суму 12 000 грн., яка свідчить про сплату послуг адвоката за договором про надання правничої допомоги № 19/08-23 від 19 серпня 2023 року на суму 12000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Враховуючи вищезазначене, суд зазначає що справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним (незаконним) та скасування окремих положень Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 858 від 08.06.2023 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), що зазначено в ухвалі про відкриття провадження по справі від 07 вересня 2023. Дана справа відповідно до приписів п.20 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України належить до адміністративних справ незначної складності - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Враховуючи вищезазначене, а також співмірність затрат часу на підготовку процесуальних документів з порушених у даному адміністративному позові спірних питань, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 4000,00 грн.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним (незаконним) та скасування окремих положень Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 858 від 08.06.2023, задовольнити повністю.

Визнати протиправним окремі положення Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 08.06.2023 № 858 та скасувати:

- пункт 1 «Призначити начальника медичної служби начальника медичного пункту капітана медичної служби ОСОБА_1 відповідальним за облік особового складу військової частини НОМЕР_2 , який перебуває у лікувальних закладах» повністю;

- абзац 2 пункту 2 в частині «вести облік осіб, що перебувають на стаціонарному лікуванні (спостереженні)»;

- абзац 3 пункту 2 в частині «щотижня особисто контролювати відправлення на медичні заклади охорони запити про перебування особового складу військової частини НОМЕР_2 у медичних закладах охорони» повністю;

- абзац 4 пункту 2 в частині «здійснювати контроль за особовим складом військової частини НОМЕР_2 , які безпідставно причин не повернулися в установлений термін до військової частини з лікування та доповідати цього ж дня на моє ім`я» повністю;

- абзац 5 пункту 2 в частині «знати стан хворих, що лікуються (…) в інших медичних закладах»;

- абзац 6 пункту 2 в частині «готувати відповідні рапорти для виплати грошового забезпечення за час перебування військовослужбовців на лікуванні після отримання поранення або травмування».

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 09 листопада 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вст. пну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар