Справа № 214/5203/23
Суддя: Ткаченко А. В.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/5203/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 листопада 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та просить суд визнати проти правним та скасувати протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 005304 від 27.06.2023 складеного відповідачем відносно неї та визнати протиправним та скасувати рішення № 16 від 27.06.2023 про примусове повернення її до країни походження або третьої країни, стягнувши сплачений нею штраф у сумі 1 700,00 грн., посилаючись на необґрунтованість і протиправність указаних рішень. В обґрунтування вимог зазначено, що її батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 української національності, однак у період її народження проживали у Ростовській області РФ, тому за місцем народження вона отримала російське громадянство. Разом з мамою вона у 2000 році приїхала в Україну до бабусі ОСОБА_4 , паспорт громадянки РФ вона отримала у 2019 році в Генеральному консульстві Росії у м. Харкові. Все дитинство і по сьогодні вона проживає в Україні, з 2000 року дотепер зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 . Останній раз в`їхала на територію України 06.07.2021 і з того часу не виїжджала. Бо її повернення до РФ взагалі ніколи нею не розглядалось, а з моменту повномасштабного вторгнення країни-агресора остаточно підтвердило необхідність отримання громадянства України та розірвання будь-яких зв`язків в державою-терористом. Указані факти нею зазначалися у письмових поясненнях, однак відповідач їх не взяв до уваги при винесенні оспорюваного рішення. Неможливість продовження строку її перебування на території України з 24.02.2022 обумовлена зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру, визначених постановою КМУ від 28.02.2022 № 165. Під час її перебування в Україні громадський порядок нею не порушувався, має сімейні зв`язки з бабусею, громадянкою України, а тому вона не позбавлена можливості звернутися до відповідного підрозділу ДМС із заявою на продовження посвідки на тимчасове проживання з урахуванням положень постанови № 162. Тому просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

До суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Черната А.С. звернулась до суду із завою про розгляд справи у порядку письмового провадження враховуючи доводи, викладені у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Позивач востаннє прибула на територію України 06.-7.2021 через КПП «Гоптівка» у напрямку «в`їзд», що підтверджується штампом про перетин кордону у паспорті позивача, без оформлення візи, перебування її на території України було на підставі, передбаченій частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Посвідкою на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 документована не була, з питанням продовження терміну перебування її на території України, не зверталась. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не зверталась, як і не зверталась із заявою про надання дозволу на імміграцію чи документування її посвідкою на постійне проживання. Таким чином ОСОБА_1 не вчинила належних та необхідних дій для легалізації свого подальшого перебування на території України. а після закінчення дозволеного строку тимчасового перебування на території України без оформлення візи, ухилилась від виїзду з України. чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні та перейшла на нелегальне положення в Україні починаючи з 03.10.2021. На підставі викладеного при виявлені указаного порушення, Саксаганським відділом у місті Кривому Розі ГУ ДМС України було складено протокол про адміністративне правопорушення від 27.06.2023 серії ПР МДН номер 005304, який не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не може бути оскаржений. 27.06.2023 за наслідками розгляду справи було винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 1 700,00 грн. У той же день, з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким позивача зобов`язано покинути територію України у термін до 20.07.2023. Заборона щодо подальшого в`їзду в Україну не застосовувалась. Указане рішення не зобов`язує позивача повертатись саме до країни громадянської належності, вона може виїхати до будь-якої країни та повернутись на територію України після виконання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні. При цьому строк тимчасового перебування позивачки на території України на законних підставах закінчився ще 03.10.2021,. а нею не надано жодних доказів на підтвердження наявності в неї будь-яких обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазначити нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, в разі повернення до країни походження. Тому просить відмовити у задоволенні вимог.

Враховуючи положення частини третьої статті 194, частини дев`ятої статті 205 КАС України, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Пунктом 6-10 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку;

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України (пункт 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону № 3773-VI).

Частиною 1 статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами частини 1 статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Матеріали справи свідчать, що позивач здійснила в`їзд на територію України 06.07.2021 через КПП «Гоптівка», та з того часу з України не виїжджала.

Отже, з цього часу перебуває на території України без документів, що надають право на вказане перебування або проживання.

За встановлених обставин позивач є іноземцем, яка хоч і законно прибула в Україну, але після закінчення визначеного нормами законодавства терміну перебування втратила підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України, що відповідає ознакам статусу нелегального мігранта у розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

27 червня 2023 року головним спеціалістом Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області винесено рішення № 16 про примусове повернення до країн походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , громадянки Російської Федерації, яка останній раз здійснила перетин кордону з Україною 06.07.2021 через КПП «Гоптівка» до своєї матері громадянки Російської Федерації, яка проживала в Україні по посвідці на постійне проживання та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В місті Кривому Розі вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та із заявами про оформлення на тимчасове або постійне проживання, про продовження строку перебування на території України або набуття громадянства України не зверталась та перейшла в нелегальне становище. Зобов`язано ОСОБА_1 покинути території України у термін до 20.07.2023. (а.с. 13-14 копія рішення).

Підставою прийняття даного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Основними доводами, якими позивач, серед іншого, обґрунтовувала протиправність оскаржуваного рішення є те, що міграційним органом не враховано обставин її сімейного стану, наявності у неї бабусі, громадянки України, яка проживає в Україні, що має наслідком порушення права на повагу до її приватного і сімейного життя, визначеного статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач не надала обґрунтованих пояснень з приводу того, чому після законного прибуття в Україну у липні 2021 року по завершенню визначеного законодавством терміну перебування на території цієї країни, позивач не вживала належних заходів щодо легалізації свого проживання у цій країні.

Суд не вбачає належних пояснень бездіяльності позивача щодо неоформлення документів, які дають право на законних підставах перебувати на території України, будь-якими поважними обставинами, які перешкоджали б їй з 2021 року звернутися із відповідною заявою до міграційних органів.

Також спірним рішенням про примусове повернення позивачу надано варіативність дій з метою залишення території України, зокрема виїхати або до країни походження (російської федерації), або до третьої країни. Позивач не зазначає про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали її виїзд з території України до третьої країни.

Аналогічний правовий підхід при вирішенні спорів цієї категорії викладений у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 522/23067/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 522/15129/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 522/11882/22.

Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Також, враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18 та від 18.03.2021 у справі № 522/1441/18, відповідно до яких сам по собі факт наявності у іноземця на території України родичів (у т ому числі дружини, дітей і т.д.), як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України. Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).

Тож особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Суд також зауважує, що відповідачем не виносились рішення щодо заборони щодо подальшого в`їзду іноземця в Україну.

Отже, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності бабусі, яка є громадянкою України, за обставин цієї справи, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції.

При цьому, з огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану, суд вважає, що здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22.

Таким чином, суд вважає, що відповідач діяв у спосіб, передбачений законами України та правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності, а надані суду матеріали справи та поданий до суду позов свідчать про наявність фактів порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, незаконного перебування його на території України.

У зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 77, 134, 139, 243-246,286 КАС України, суд

ВСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів до Третього апеляційного адміністративного суду з дня йогопроголошення.

Відомості про учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач Саксаганський відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, , місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. 47К.

Суддя А.В. Ткаченко