Справа № 460/23029/23
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2023 року м. Рівне №460/23029/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

доУправління Державної міграційної служби України в Рівненській області
про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (далі по тексту відповідач, Управління ДМС України в Рівненській області) про визнання протиправною відмову прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації (далі - рф), зобов`язання прийняти подану 08.05.2023 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 05.05.2023 замість документа про припинення громадянства рф.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона, набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». На підтвердження набуття громадянства України ОСОБА_1 було видано довідку про реєстрацію особи громадянином України №2205 від 22.11.2021 та тимчасове посвідчення громадянина України типу ТР серії НОМЕР_1 від 01.12.2021 з терміном дії до 10.11.2023.

Позивач зобов`язалася протягом 2 років припинити громадянство рф відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства рф.

Позивач зверталася до Генерального консульства росії у м. Львові із заявою про вихід із громадянства рф, про що консульство видало довідку від 23.12.2021. З моменту подання цієї заяви пройшло більше 20 місяців, але результату по суті позивач не отримала.

З метою отримання інформації щодо результатів розгляду вищезазначеної заяви позивач зверталася до Міністерства закордонних справ рф та отримала відповідь, в якій зазначено, що заява ОСОБА_1 була погоджена з МВД росії та ФСБ росії, але через призупинення діяльності російських закордонних установ в Україні відповідне рішення прийнято не було і відповідно розгляд заяви буде поновлено після відновлення роботи російських закордонних установ на території України. Крім цього з цієї відповіді вбачається, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) рф для осіб, які постійно проживають на території України, не здійснюється, а оформити такий вихід на території іншої держави можливо виключно у випадку, якщо є документи, які підтверджують право на постійне проживання в цій державі.

Оскільки Україна є єдиною державою, право на постійне проживання в якій має позивач, вона фактично позбавлена можливості подати документи на вихід з громадянства рф.

08.05.2023 ОСОБА_1 було подано до Управління ДМС в Рівненській області супровідний лист, в якому вона виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із супровідним листом було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого наказом МВС України 16.08.2012 № 715 форма 45), копію довідки Генерального консульства рф у м. Львові від 23.12.2021, копію відповіді Міністерства закордонних справ рф на запит.

Відповідно до наданої відповідачем відповіді останній не визнає за позивачем права на подачу декларації, тому по суті відповідь є відмовою від прийняття декларації. Відповідачем наголошено, що припинення діяльності російських дипломатичних установ на території України, у зв`язку з веденням в Україні воєнного стану після початку повномасштабної військової агресії з боку рф, не є згідно ст. 1 Закону України «Про громадянство України» незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства та підставою для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства.

Відмова відповідача у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства рф є протиправною та такою, що порушує права позивача.

Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою суду від 06.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

24.10.2023 Управлінням ДМС України в Рівненській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначає, що на підставі поданої заяви-анкети про оформлення тимчасового посвідчення громадянина України від 24.11.2021, ОСОБА_1 01.12.2021 документована тимчасовим посвідченням громадянина України № НОМЕР_1 термін дії до 10.11.2023.

Паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон позивач не документувалася.

08.05.2023 до Управління ДМС України в Рівненській області надійшло звернення ОСОБА_1 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки у зв`язку із припиненням роботи посольства рф в Україні та відповідно припинення консульського прийому громадян з будь-яких питань, враховуючи, що консульський прийом не здійснюється з початку збройної агресії рф та припинений на невизначений строк, а також враховуючи, що внаслідок широкомасштабних воєнних дій проїзд на територію рф є неможливим, так само як виїзд за кордон до інших держав, де такий консульський прийом ведеться, то з незалежних від ОСОБА_1 причин вона позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства рф.

Водночас, доказів того, що з дати реєстрації ОСОБА_1 , громадянкою України, тобто з 10.11.2021 і до 10.11.2023 включно, уповноважені органи держави громадянства (рф) прийняли від неї клопотання про припинення громадянства (підданства), позивачем не подано.

Також не підтверджений належними доказами факт повернення позивачем національного паспорта громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави.

Відтак відповідачем відмовлено у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства (громадянства рф) від 22.05.2023, надіслану ОСОБА_1 до Управління ДМС в Рівненській області, оскільки у ній була відсутня актуальна незалежна причина для її подання, передбачена законодавчими актами.

Доводи позивача про те, що після набуття нею громадянства України, а саме з 09.09.2021, існували незалежні від неї обставини, що перешкоджали отриманню документа про припинення російського громадянства, а саме: нездійснення процедури припинення громадянства консульствами рф внаслідок призупинення прийому громадян в Україні, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки доказів звернення до уповноважених органів (консульських установ) рф щодо припинення громадянства рф, ОСОБА_1 не надано, а лише долучено лист Міністерства закордонних справ рф від 22.07.2022 № 19289/кд-гр про розгляд звернення.

Чинним законодавством України не передбачено прийняття декларації про відмову від громадянства за наведених позивачем обставин, а розрив Україною дипломатичних відносин з рф не впливає на суть правовідносин між Управлінням ДМС в Рівненській області та ОСОБА_1 , оскільки позивач у будь-який час, починаючи з 09.09.2021, могла звернутись із відповідною заявою до дипломатичного (консульського) представництва рф, яке може бути розташоване на території будь-якої держави, однак цього не зробила.

Позивач зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України подати до органу, що видав їй тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави, а у разі неотримання нею з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства рф, зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави, однак жодних дій до виконання зобов`язання реально не вчинила, а подана нею декларація про відмову від іноземного громадянства від 27.06.2023, подана без актуальної незалежної причини для її подання, а тому позов до задоволення не підлягає.

Вказує, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За таких обставин дії відповідача при розгляді звернень ОСОБА_1 були законними, вчиненими в межах наданих законом повноважень та відповідно до вимог законодавства з питань громадянства, а вимога позивача визнати такі дії протиправними є неправомірною і необґрунтованою.

Рішення про прийняття від особи декларації про відмову від іноземного громадянства і видачі їй довідки про реєстрацію громадянином України із внесеною в неї інформацією про подання декларації про відмову від іноземного громадянства для документування паспортом громадянина України, приймається уповноваженим органом за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів. Тому у випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання ДМС України прийняти стосовно позивача конкретне рішення, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Правом надання відповіді на відзив відповідно до вимог ст.163 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивач не скористався.

За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Громадянка рф ОСОБА_1 09.09.2021 подала заяву щодо оформлення набуття нею громадянства України за територіальним походженням у порядку ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з народженням на території України до 24 серпня 1991 року.

Разом з заявою позивач подала зобов`язання припинити іноземне громадянство, а саме: зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) рф і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. У разі неотримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства (підданства) рф зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави.

10.11.2021 Управління ДМС в Рівненській області прийнято рішення щодо оформлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» та видано довідку про реєстрацію особи громадянином України № 2205.

Па підставі поданої заяви-анкети про оформлення тимчасового посвідчення громадянина України від 24.11.2021, ОСОБА_1 01.12.2021 документована тимчасовим посвідченням громадянина України № НОМЕР_1 термін дії до 10.11.2023.

Позивач 23.12.2021 звернулася до Генерального консульства росії у м. Львові із заявою №270023364 про вихід із громадянства рф, про що Генеральне консульство рф у м. Львові видало відповідну довідку від 23.12.2021.

Не отримавши інформації щодо результатів розгляду вищезазначеної заяви позивач зверталася до Міністерства закордонних справ рф.

Листом від 22.07.2022 вих.№19289/кд-гр Міністерство закордонних справ рф зазначило, що заява ОСОБА_1 була погоджена з МВД росії та ФСБ росії, але через призупинення діяльності російських закордонних установ в Україні відповідне рішення прийнято не було і відповідно розгляд заяви буде поновлено після відновлення роботи російських закордонних установ на території України.

08.05.2023 ОСОБА_1 було направлено до Управління ДМС в Рівненській області лист, в якому вона виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із листом було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45), копію довідки Генерального консульства рф у Львові від 23.12.2021, копію відповіді МЗС рф на запит.

Відповідачем листом від 22.05.2023 відмовлено у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства (громадянства рф) з підстав відсутності актуальної незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до визначень, які містить ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням ст. 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (ч. 1 ст. 8 Закону №2235-ІІІ).

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III).

Відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III).

Частиною 1 ст. 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Суд враховує, що як видно з матеріалів справи, позивач набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується довідкою №2205 від 24.12.2021.

На підставі вказаної довідки, позивачу 01.12.2021 видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 , строком дії до 10.11.2023.

У зв`язку із набуттям громадянства України, позивачем подано зобов`язання про припинення громадянства рф.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач 23.12.2021 звернулася до Генерального консульства росії у м. Львові із заявою №270023364 про вихід із громадянства рф, про що Генеральне консульство рф у м. Львові видало відповідну довідку від 23.12.2021.

Суд зазначає, що з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України, указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Наступними указами продовжено строк дії воєнного стану, який діє станом і на час розгляду цієї справи.

З 23.02.2022 Посольство рф в Україні припинило свою роботу в Україні.

В подальшому позивач зверталася до Міністерства закордонних справ рф, на що отримала відповідь від 22.07.2022 вих.№19289/кд-гр про те, що заява ОСОБА_1 була погоджена з МВД росії та ФСБ росії, але через призупинення діяльності російських закордонних установ в Україні відповідне рішення прийнято не було і відповідно розгляд заяви буде поновлено після відновлення роботи російських закордонних установ на території України.

Так, ОСОБА_1 зверталася до Консульського відділу посольства рф в Угорщині з питанням щодо можливості подачі документів про припинення громадянства рф до цього консульства у зв`язку з припиненням діяльності консульських установ рф в Україні. Позивач отримала відповідь про неможливість здійснення цієї процедури у даному консульському відділі посольства рф у зв`язку з відсутністю у неї дозволу на проживання на території Угорщини. При цьому консульством рф було зазначено, що без зазначеного дозволу позивач не зможе подати документи про вихід із громадянства рф у третіх країнах.

Також позивач зверталася до консульського відділу посольства рф у Литві, де також отримала відмову в можливості подачі документів на вихід з громадянства рф, так як така процедура можлива лише за наявності права на постійне місце проживання у Литві.

Крім того, ОСОБА_1 зверталася до консульських відділів посольств рф в Естонії, Греції та Італії, де отримала ідентичні відповіді про неможливість реалізувати процедуру виходу з громадянства рф в цих країнах, так як вона не має дозволу на проживання на їх території.

На переконання суду, вказане є підтвердженням активних дій позивача, спрямованих на вихід із російського громадянства.

Суд дійшов висновку, що для вирішення даної справи, ключовим є з`ясування питання чи можна вважати, що документ про припинення громадянства від рф позивачем не отримано з незалежних від неї причин.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

При цьому, відповідно до ст. 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації», вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території рф, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених ст. 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених ст. 20 цього Федерального закону.

Слід зазначити, що ст. 32 вказаного Закону, яка визначає прядок подання заяв з питань громадянства рф, встановлює наступне.

Заява з питань громадянства рф подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території рф, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами рф і не має місця проживання на території рф, - дипломатичне представництво або консульська установа рф, що знаходяться за межами рф.

Відповідно до ст. 35 Закону розгляд заяв стосовно громадянства рф поданої особою зазначеною в п. б ч. 1 ст. 32 Закону та прийняття рішення про прийняття до громадянства рф чи про вихід з громадянства рф в спрощеному порядку здійснюється в строк до шести місяців з дня подання заяви і всіх необхідних документів оформлених належним чином.

Судовим розглядом встановлено, що заява позивача про вихід з громадянства рф прийнята та зареєстрована консульством рф у м. Львові.

Тобто, позивач вчинила всі можливі дії для припинення громадянства рф, в тому числі зверталася з питанням щодо припинення громадянства в дипломатичні установи рф, що розташовані в Угорщіні, Литві, Естонії, Греції та Італії, зверталася із відповідним зверненнями до Міністерства іноземних справ рф, на що отримувала відмови з підстав припинення роботи консульств росії в Україні.

Суд зазначає, що вихід з громадянства рф не допускається, якщо громадянин рф: a) має не виконане перед рф зобов`язання, встановлене федеральним законом; б) залучений компетентними органами рф як обвинувачуваного у кримінальній справі або щодо нього є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню; в) не має іншого громадянства та гарантій його набуття (ст. 20 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації»).

Суд звертає увагу, що вказане рішення не прийняте саме у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні і такої умови вищевказана стаття не передбачає. Жодних застережень щодо можливої підстави для відмови у виході з громадянства рф чи скасування такої процедури лист МЗС рф, надісланий позивачу, не містить.

Отже, суд вважає, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2235-III невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (у даному випадку 6 місяців) є прямо встановленою підставою для подання декларації про відмову від іноземного громадянства (п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №2235-III).

Таким чином, неотримання позивачем документа про припинення громадянства рф відбулося з незалежних від неї причин.

З огляду на це, відповідно до приписів п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №2235-III позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства. Тому, відмова відповідача у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства рф з позиції суду, є протиправною.

Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання протиправною відмови відповідача прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

При цьому, суд зазначає, що відповідач у листі-відповіді про відмову прийняти декларацію чітко вказав, що підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства визначені Законом України «Про громадянство України» є вичерпними.

Таким чином, відповідач розглянув подану ОСОБА_1 заяву по суті та дійшов висновку, що правові підстави для прийняття декларації відсутні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд під час розгляду справи констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, відтак належним та ефективним способом поновлення порушеного права ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо твердження відповідача про його виключної компетенції суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації № Р(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи, дискреційне повноваження - повноваження, що його адміністративний орган влади, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду. Тобто коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за певних обставин.

Вибір варіанту передбачає встановлення фактичних обставин справи й надання їм юридичної оцінки; пошук відповідної норми права та перевірку її дії або вирішення питання щодо застосування аналогії (закону); з`ясування змісту норми права (тлумачення правової норми); здійснення вибору оптимального варіанту рішення, вчинення дій, утримання від дій. Таке право органу виконавчої влади (посадової особи) обумовлене певною свободою, тобто, адміністративним розсудом, в оцінюванні, діях або утриманні від дій (бездіяльність), а якщо у діях - то у виборі одного з варіантів рішень (дій) чи правових наслідків. Це вибір лише однієї із законних альтернатив. Вибір може здійснюватися між двома й більше альтернативами. При цьому, вибір може бути обмеженим, коли всі альтернативи, з яких слід вибирати, вичерпно передбачені законом (закритий перелік альтернатив). Крім того, вибір може здійснюватися з невизначеної кількості альтернатив, тобто вибір може бути необмеженим (так званий відкритий перелік альтернатив).

Згідно ч.4 ст.254 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Законодавством передбачено, що орган ДМС оцінює, чи мають місце незалежні від особи причини неподання документа про припинення громадянства.

Якщо висновок позитивний - орган ДМС зобов`язаний прийняти декларацію, якщо негативний - відмовити.

В цій справі відповідач надав свою оцінку та дійшов негативного висновку - і цей висновок визнано судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству. При цьому позивачем дотримано усіх визначених законом умов, тому суд вправі зобов`язати відповідача прийняти певне рішення, а саме - прийняти декларацію.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановляння судового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

За правилами ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, судом встановлено, що позивачу було надано правничу допомогу адвокатом Тарасенко Д.Ю.

03.05.2023 між позивачем та адвокатом був укладений договір № 03/05/23-1 про надання правової допомоги адвокатом, а також підписано Додаток 1 до договору, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів клієнта в спорі з органом Державної міграційної служби України щодо оскарження відмови прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача до заяви долучено договір про надання правової допомоги від 03.05.2023 № 03/05/23-1 укладений між позивачем та адвокатом Тарасенко Д.Ю.; додаток №1 до договору № 03/05/23-1 про надання правової допомоги адвокатом; описом наданої допомоги; рахунок-фактуру № 27/09/23-1 від 27.09.2023.

З додатку 1 до договору вбачається, що сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції становить 10 000 (десять тисяч) грн.

Згідно з описом наданих адвокатом послуг позивачу в межах даної справи забезпечено:

аналіз наявних у позивача документів 2 год ;

аналіз законодавства з відповідних питань 1 год ;

аналіз судової практики з відповідних питань 1,5 год ;

написання безпосередньо тексту позовної заяви 2 год ;

складання пакету документів до суду 1 год ;

Отже, долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання адвокатом Тарасенко Д.Ю. правничої допомоги позивачу у межах розгляду цієї адміністративної справи.

Однак, суд не може погодитися із його розміром, позаяк вказаний спір є справою незначної складності.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного провадження та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 3000 грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 3000 грн.

Крім того, за подання цього позову позивачем сплачено судовий у розмірі 1073,60грн.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір виник внаслідок протиправних рішень Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 1073,60грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею 08.05.2023 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 05.05.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (вул.16 Липня, буд. 6,м. Рівне,Рівненська обл.,33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 37829784)

Повний текст рішення складений 09.11.2023.

Суддя Олег ГРЕСЬКО