Справа № 200/4371/23
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 року Справа№200/4371/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (, місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 14) про стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

Через підсистему «Електронний Суд» Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про стягнення середнього заробітку, в якому позивач просить суд:

стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 15.05.2023 по 27.07.2023 включно в сумі 44 204,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне.

Позивач проходила державну службу на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства інфраструктури України.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 04.10.2021 № 648-к позивача звільнено із займаної посади 04.10.2021 відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності. Не погоджуючись з таким наказом позивач звернулась до суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21 здійснено заміну відповідача у справі - Міністерство інфраструктури України на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 648-к від 04 жовтня 2021, поновлено позивача на посаді та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період в розмірі 1 999 264,79 грн. Наказом відповідача від 10 травня 2023 №502-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади з 15.05.2023 за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, нараховано та виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки, а також вихідної допомоги у загальному розмірі 93 303,80 грн, що підтверджується листом відповідача від 23.05.2023 № 7285/17/10-23 з доданими до нього довідкою від 15.05.2023 №36/17-23 та розрахунками, отриманими представником позивача 23.05.2023 у відповідь на адвокатський запит від 16.05.2023 № 16-05.

Однак, в день звільнення позивачу не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21, а компенсацію за невикористану відпустку нараховано та виплачено у розмірі меншому, ніж належить за законодавством. У зв`язку з цим, представником позивача направлено відповідачу лист від 07.06. 2023 № 07-06-2 «Щодо необхідності провести остаточний розрахунок».

Остаточний розрахунок за належним позивачу середнім заробітком за час вимушеного прогулу в розмірі 1 999 264,79 грн (з відрахуванням податків та зборів та попередньо виплаченою сумою в межах стягнення за один місяць) проведено з позивачем 30.06.2023 року, що підтверджується листом Казначейства від 30.06.2023 № 5-06-061/11725.

Остаточний розрахунок за компенсацією за не використану відпустку в розмірі 243 773,60 грн з відрахуванням податків та зборів проведено з позивачем 27.07.2023, що підтверджується інформацією про зарахування коштів на банківський рахунок та листом відповідача від 04.08.2023 № 12682/17/10-23.

Таким чином, при звільненні з роботи з позивачем не було проведено повний розрахунок. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідачем через підсистему «Електронний Суд» надано відзив на позов ОСОБА_1 , у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з підстав того, що на думку представника, позов є безпідставним, оскільки проведення виплат Казначейством 30.06.2023 у порядку безспірного списання коштів на користь позивача з рахунків Міністерства жодним чином не може та не свідчить про допущені Міністерством порушення прав позивача у розумінні норм статей 116 та 117 КЗпП. Безспірне списання коштів з рахунків боржника відбувається за заявою особи, на користь якої такі кошти стягуються, тобто у даному випадку ОСОБА_1 . Таким чином, вважає, що у цьому контексті позивач намагається перекласти свою відповідальність на Мінінфраструктури, що є очевидно безпідставним ураховуючи проведення таких виплат Казначейством.

Разом з тим, Мінінфраструктури повідомило про те, що з метою дотримання законодавства та прав ОСОБА_1 в частині оплаті праці, листом від 05.07.2023 № 5911/17/14-23 Міністерство звернулось до Мінекономіки з проханням надати роз`яснення, щодо того чи потребує включення задоволена судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки під час проведення кінцевого розрахунку при звільнені. Листом Мінекономіки від 19.07.2023 № 4707-05/36470-03 (від 20.07.2023 № 53622/0/7- 23) надано роз`яснення щодо того, що всі виплати, які враховуються при нарахуванні середньої заробітної плати, за винятком премії та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, відносяться до тих місяців, за який вони нараховані. Отже, у разі обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку працівнику під час звільнення без врахування нарахованої йому за час вимушеного прогулу за рішенням суду оплати в розрахунковому періоді, здійснюється її перерахунок. Таким чином, за власною ініціативою та з метою дотримання прав позивача під час звільнення, не допущення їх порушень, а також порушень норм законодавства, Мінінфраструктури було проведено перерахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивача.

Позивачем через підсистему «Електронний Суд» надано відповідь на відзив, у якій остання зазначила наступне. Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, вихідна допомога тощо). Остаточний розрахунок на підставі рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі № 640/31309/21 проведено 30.06.2023, а належну компенсацією за не використану відпустку виплачено 27.07.2023, тобто, на думку позивача, з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України. Такий висновок відповідає правовому висновку щодо застосування наведеної норми матеріального права, викладеному Верховним Судом в постанові від 22 червня 2023 року у справі № 340/3361/19.

Відповідачем через підсистему «Електронний Суд» надані заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 , у яких посилаючись на Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 зазначив, що Мінінфраструктури не здійснювало виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначає, що позивач, аргументуючи подання позову до Мінінфраструктури затримкою проведення розрахунку при звільненні та посилаючись на проведення виплат Казначейством 30.06.2023 (посилання позивача на лист Казначейства від 30.06.2023 № 5-06-061/11725) у порядку безспірного списання коштів на користь позивача з рахунків Міністерства жодним чином не може та не свідчить про допущені Міністерством порушення прав позивача у розумінні норм статей 116 та 117 КЗпП. Більш того, безспірне списання коштів з рахунків боржника відбувається за заявою особи, на користь якої такі кошти стягуються, тобто у нашому випадку ОСОБА_1 . Таким чином, вважає, що у цьому контексті ОСОБА_1 намагається перекласти свою власну відповідальність на Мінінфраструктури, що є очевидно безпідставним ураховуючи у тому числі проведення таких виплат Казначейством.

Разом з цим, просить суд не враховувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 340/3361/19, оскільки правовідносини не є тотожніми.

Позивач стверджує, що остаточний розрахунок з позивачем на підставі рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі № 640/31309/21 проведено 30.06.2023, а належну їй компенсацію за не використану відпустку виплачено 27.07.2023, тобто з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України. Мінінфраструктури звертає увагу суду на тому, що Міністерством було проведено не «остаточний розрахунок», а перерахунок компенсації за не використану відпустку в розмірі 243 773,60 грн. При цьому, акцентують увагу суду на тому, що такий перерахунок здійснено Мінінфраструктури за власної ініціативи, жодним судовим чи іншим документом Міністерство не зобов`язано здійснити позивачу перерахунок компенсації за не використану відпустку

Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 200/4371/23.

07 вересня 2023 року через підсистему «Електронний Суд» відповідачем надіслано до суду відзив на позов.

11 вересня 2023 року через підсистему «Електронний Суд» позивачем надіслано до суду відповідь на відзив.

15 вересня 2023 року через підсистему «Електронний Суд» відповідачем надіслано до суду заперечення.

15 вересня 2023 року засобами електронного зв`язку відповідачем надіслано до суду заперечення.

26 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення відповідача.

У період з 16 жовтня 2023 року по 20 жовтня 2023 року суддя Зеленов А.С. брав участь в онлайн підготовці суддів окружних адміністративних судів з метою підвищення рівня кваліфікації, який проводила Національна школа суддів України.

У період з 02 листопада 2023 року по 03 листопада суддя Зеленов А.С. перебував у щорічній відпустці.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 .

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року у справі №640/31309/21 замінено відповідача у справі Міністерство інфраструктури України на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 648-к від 04 жовтня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05 жовтня 2021 року. Стягнуто з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.10.2021 по 09.02.2023 у розмірі 1 999 264,79 грн.

Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України №502-К від 10 травня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, із займаної посади 15 травня 2023 року за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України. Управлінню бухгалтерського обліку та звітності здійснити розрахунки та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 27.05.2021 по 26.05.2022, за 21 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.05.2022 по 15.05.2023, за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 28 років та за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 29 років.

15 травня 2023 року представник позивача звернувся до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України із адвокатським запитом, у якому просив:

1) повідомити про суми, нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати;

2) детальний розрахунок середньоденної заробітної плати, використаний для обчислення розміру виплаченої ОСОБА_1 вихідної допомоги;

3) детальний розрахунок середньоденної заробітної плати, використаний для обчислення розміру ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки.

У листі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 23 травня 2023 року повідомлено про нарахування та виплату Міністерством компенсації за дні невикористаної відпустки, а також вихідної допомоги в день звільнення позивача.

26 червня 2023 року від Державної казначейської служби України до відповідача надійшла вимога щодо безспірного списання коштів.

07 червня 2023 року представник позивача звернувся до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України із листом щодо необхідності провести остаточний розрахунок.

Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України було розглянуто лист представника позивача від 07 червня 2023 року та від 11 липня 2023 року та повідомлено, що Міністерством вивчається практика застосування норм законодавства при вчиненні дій під час виконання аналогічних судових рішень.

У листі Державна казначейська служба України від 30 червня 2023 року повідомила представника позивача про стан виконання виконавчого листа у справі №640/31309/21.

Казначейством 30 червня 2023 року відповідно до листа Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28 червня 2023 року №5702/17/14-23 забезпечено стягнення коштів на виконання виконавчого листа, виданого 07 березня 2023 рок Київським окружним адміністративним судом по справі №640/31309/21 у сумі 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць).

05 липня 2023 року відповідач звернувся з листом №5911/17/14-23 до Міністерства економіки України, у якому просив надати роз`яснення чи підлягає включенню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (виплаченої Мінінфраструктури 30 червня 2023 року після звільнення державного службовця з посади) при розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки державного службовця під час проведення кінцевого розрахунку при звільненні працівника, а саме, в частині включення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за останні 12 календарних місяців роботи, що передують звільненню.

19 липня 2023 року Міністерство економіки України надало роз`яснення щодо розрахунку розміру середнього заробітної плати та, зокрема, повідомило про те, що листи міністерств не є нормативно правовими актами та мають інформаційно рекомендаційний характер.

27 липня 2023 року на картковий рахунок позивача зараховано заробітну плату у розмірі 196 237,75 грн.

28 липня 2023 року представник позивача звернувся до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України із адвокатським запитом, у якому просив надати:

1) детальний розрахунок розміру суми, виплаченої позивачу у липні 2023 року;

2) копії документів, що підтверджують вжиття Міністерством заходів для стягнення в порядку регресу з особи, винної в незаконному звільненні позивача з роботи, коштів, виплачених на виконання судових рішень у справі №640/31309/21.

Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України було розглянуто адвокатський запит представника позивача від 28 липня 2023 року та надано розрахунок розміру суми, виплаченої позивачу у липні 2023 року.

Згідно розрахунку суми, виплаченої позивачу у липні 2023 року: сума за дні невикористаної відпустки при звільненні становить: 4061,11 х 70 к.д. = 284 277,70 грн; виплачено при звільненні у травні 2023 року 40 504,10 грн; виплачено у липні 2023 року- 243 773,60 грн (284 277,70 40 504,10).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою статті 117 КЗпП України.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абзац 3 пункту 4 Порядку).

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абзац 5 пункту 4 Порядку).

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачем зазначається, що в день звільнення їй не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21. Остаточний розрахунок за належним позивачу середнім заробітком за час вимушеного прогулу в розмірі 1 999 264,79 грн (з відрахуванням податків та зборів та попередньо виплаченою сумою в межах стягнення за один місяць) проведено 30 червня 2023 року.

Судом встановлено, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21 терміни виконання якої, на думку позивача порушені відповідачем, набрала законної сили 09 лютого 2023 року. Доказів її оскарження не надано.

07 березня 2023 року Київським окружним адміністративним судом по справі №640/31309/21 видано виконавчий лист на суму 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць).

Позивач пред`явила до виконання вказаний вище виконавчий лист до органу Казначейської служби.

З вимоги щодо безспірного списання коштів ДКС України від 26 червня 2023 року встановлено наступне.

Казначейством листами від 24 квітня 2023 року, від 05 травня 2023 року, 09 червня 2023 року направлені відповідачу повідомлення та вимоги про вжиття відповідних заходів для виконання виконавчого листа по справі №640/3130/21.

Листами від 28 квітня 2023 року, 09 червня 2023 року відповідач повідомив Казначейство про внесення відповідних змін до розпису державного бюджету та затвердження довідки про зміни до кошторису за КПКВК 3101010, КЕКВ 2800, проте не надало до Казначейства інформацію, пов`язану з виконанням рішення суду, не підтвердило в установлений термін визначені Казначейством коди класифікації видатків бюджету та рахунки, з яких повинно проводитися безспірне списання коштів та не забезпечило встановлення відкритих асигнувань для виконання рішення.

18 червня 2023 року сплинув строк, що визначений Порядком №845 для виконання зазначеного рішення за рахунок Мінінфраструктури.

Казначейством 30 червня 2023 року відповідно до листа Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28 червня 2023 року №5702/17/14-23 забезпечено стягнення коштів на виконання виконавчого листа, виданого 07 березня 2023 рок Київським окружним адміністративним судом по справі №640/31309/21 у сумі 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць).

Відповідач вважає безпідставним позов ОСОБА_1 в цій частині, оскільки виплати проведені Казначейством у порядку безспірного списання коштів з рахунків Міністерства. Вважає, що Міністерством не порушені права позивача у розумінні норм статей 116 та 117 КЗпП України.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідного до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016р. № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон України №1404-VIII).

Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 статті 6 Закону України № 1404-VIII визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (надалі - Закон України № 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу визначені нормою статті 3 Закону України № 4901-VI.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1).

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження"» із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України (частина 2).

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина 4).

У свою чергу, відповідно до п.2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників №845 (далі- Порядок 845), безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Згідно з п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

У разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо) (п.6 Порядку №845).

Пунктом 24 Порядку № 845 встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Відповідно до пункту 25 Порядку №845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Пунктом 28 Порядку №845 встановлено, що орган Казначейства протягом трьох робочих днів після надходження виконавчого документа на підставі документів, поданих стягувачем, визначає коди програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (коди тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) та економічної класифікації видатків бюджету і рахунки боржника, з яких проводиться безспірне списання коштів.

З дня визначення таких кодів і рахунків орган Казначейства повідомляє боржникові про здійснення безспірного списання коштів з його рахунків.

Аналіз наведених норм свідчить, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється органом Казначейства, в якому обслуговується боржник, після подання заяви стягувача про виконання рішення суду. У разі коли за визначеними органом Казначейства кодами класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.

У разі коли судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження заяви стягувача із відповідними документами орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості з метою безспірного списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

У спірних правовідносинах, слід зазначити, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. згадане вище рішення у справі Бурдова (N 2), п. 68) (пункт 46).

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (пункт 51).

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. (пункт 52,53).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

У постанові Верховного Суду від 05 травня 2023 року справа №760/1899/17 зазначено, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про те, що судові рішення, які набрали законної сили є обов`язковими для виконання органами державної влади. Боржник, який проінформований про рішення суду повинен вжити всіх необхідних заходів для його виконання, незалежно від звернення стягувача в орган казначейської служби.

Таким чином, оскільки відповідач є державним органом, виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21 про стягнення коштів повинно добровільно виконуватись самим відповідачем, незалежно від звернення позивача до органів казначейської служби для безспірного списання коштів.

Як раніше було зазначено судом, 07 березня 2023 року Київським окружним адміністративним судом по справі №640/31309/21 видано виконавчий лист на суму 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць).

ДКС України 30 червня 2023 року відповідно до листа Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28 червня 2023 року №5702/17/14-23 забезпечено стягнення коштів на виконання виконавчого листа, виданого 07 березня 2023 рок Київським окружним адміністративним судом по справі №640/31309/21 у сумі 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць), тобто у строки, визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI.

З огляду на викладене вище, та те, що відповідачем у даному випадку не було здійснено будь-яких заходів для виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21 про стягнення коштів на користь позивача, ДКС України тільки 30.06.2023, після звернення позивача із відповідною заявою до органу казначейської служби, проведено безспірне списання коштів з рахунку боржника, у суду є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні на підставі статті 116, 117 КЗпП України щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу (згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21).

Щодо невиплати середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні на підставі статті 116, 117 КЗпП України в частині несвоєчасної, на думку позивача, виплати компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладено наступний правовий висновок : «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».

Такий правовий висновок суд вважає застосовним до спірних правовідносин відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України, оскільки предметом спору у цій справі, як і у справі №821/1083/17, є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, тобто правовідносини у цих справах є подібними.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи факт того, що 27 липня 2023 року з позивачем проведено остаточний розрахунок за компенсацією за не використану відпустку, в той час як позивача звільнено 15 травня 2023 року.

Однак, відповідно до норм частини 2 статті 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до норм статті 117 КЗпП Україні настає у випадку відсутності спору про їх розмір.

Судом встановлено, що при звільненні позивачу виплачено компенсацію за відпустку у розмірі 40 504,10 грн та вихідну допомогу у розмірі 52 799,70 грн, що підтверджується листком протоколу розрахунку заробітної плати.

21 червня 2023 року відповідач звернувся до Міністерства економіки України із листом про надання роз`яснення щодо розрахунків сум компенсації.

05 липня 2023 року відповідач звернувся із доповненим листом до Міністерства економіки України з питання щодо розрахунків сум компенсації за відпустку.

19 липня 2023 року Міністерство економіки України надало роз`яснення щодо розрахунку розміру середнього заробітної плати.

27 липня 2023 року на картковий рахунок позивача зараховано заробітну плату у розмірі 196 237,75 грн.

Тобто, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що сума компенсації за відпустку (40504,10 грн) виплачена відповідачем у день звільнення позивача з посади безспірно визнавалась роботодавцем, а інша сума компенсації за відпустку відповідачем виплачена позивачу 27.07.2023, після надання відповідних роз`яснень від Міністерства економіки України.

Що стосується решти компенсації за відпустку, при звільненні позивача з посади для виплати компенсації за відпустку, відповідачем направлено листи до Міністерства економіки України для надання відповідних роз`яснень та після їх надання з позивачем проведено остаточний розрахунок.

Тобто, роботодавцем вчинялись певні дії для уточнення розрахунку сум компенсації за відпустку та після отримання відповіді на своє питання, після цього відповідачем виплачено у семиденний термін відповідну заборгованість.

Позивачку звільнено 15 травня 2023 року.

Звільненню позивача передували березень квітень 2023 року.

З розрахунку відповідача, який надано в якості додатку до листа від 23 травня 2023 року, можна зробити розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, що складається з : посадовий оклад позивача за 2 місяці, що передували звільненню - 17 600,00 грн х 2= 35 200,00 грн; 35 200, 00 грн / 43 робочих днів (кількість днів у березні 2023 року та квітні 2023 року за 2 останні місяці, що передували звільненню позивача) = 818,60 грн.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Судом встановлено, що відповідачем вчинялись певні дії щодо уточнення розрахунку сум компенсації за відпустку та після отримання відповіді від Міністерства економіки України на своє питання, виплачено у семиденний термін решту компенсації за відпустку.

При зменшенні розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України судом враховано висновки, викладені у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року, а саме інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії роботодавця у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене вище, суд при обрахунку періоду протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум виходить із періоду з 16 травня 2023 року (з дня, наступного за датою звільнення) по 30 червня 2023 року (дата здійснення розрахунку за вимушений прогул (згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21).

В зазначеному періоді 33 робочий день, у зв`язку з чим розмір середнього заробітку за час затримки складає 27 013,80 (33 робочий день х 818,60 грн).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 27 013,80 (33 робочий день х 818,60 грн).

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 1 988 860,45 грн, з яких : компенсація за відпустку 40 504,10 грн (2,03%), вихідна допомога 52 799, 70 грн (2,65%), середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №640/31309/21 - 1 895 556,65 грн (з відрахуванням суми стягнення за 1 місяць) (95,30%).

Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 27 013,80 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 95,30 %, становить: 25 744,15 грн (27 013,80 грн х 95,30%/100%).

З огляду на викладене вище, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає, що належним і достатнім захистом порушених прав позивача є стягнення з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2023 року по 29 червня 2023 включно в сумі 25 744,15 грн.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи, суд приходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 625,15 грн (1073,60 х 58,23% / 100%).

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (, місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 14) про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (, місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2023 року по 29 червня 2023 включно в сумі 25 744 (двадцять п`ять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 15 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (, місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 625 (шістсот двадцять п`ять) гривень 15 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження 07 листопада 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повідомити сторін, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну пошту суду або через особистий кабінет в системі Електронний суд.

Направлення даного рішення суду здійснювати шляхом електронного листування на електронні адреси учасників справи.

Суддя А.С. Зеленов