Справа № 320/781/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/781/23 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Оксененка О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Київ) Бялого М.Г. про арешт коштів боржника від 23.11.2022 у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року позов задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Мін`юсту (м.Київ) Бялого М.Г. про арешт коштів боржника від 23.11.2022 у виконавчому провадженні НОМЕР_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що спірна постанова про арешт коштів боржника винесена державним виконавцем в межах вимог діючого законодавства. Також скаржник посилався на розгляд судом першої інстанції позову, пред`явленого до неналежного відповідача.

Незважаючи на те, що на бланку апеляційної скарги вказане найменування «Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Міністерства юстиції України», апеляційна скарга подана та підписана представником саме відповідача (Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)) - Гречух О.Я., повноваження якого діяти від імені Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) підтверджуються доданою до апеляційної скарги копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, з платіжної інстанції №2315 від 01.06.2023 вбачається, що судовий збір за подання даної апеляційної скарги також сплачений саме Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що виконавчий збір в сумі 715188,88 грн, що складає 10% суми стягнення згідно з виконавчим листом № 2-1232/2014 не стягується, оскільки відповідний виконавчий документ визнано в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, з огляду на закриття основного виконавчого провадження по виконанню цього виконавчого листа №2-1232/2014 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №2-1232/2014, виданого 11.07.2014 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з позивача на користь ПАТ «Банк Форум» коштів у розмірі 7151188,82 грн.

Постановою державного виконавця ВПВР Управління УДВС ГУЮ у м.Києві від 15.12.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору ВП НОМЕР_2 у зв`язку з невиконанням боржником ( ОСОБА_1 ) виконавчого листа №2-1232/2014, виданого 11.07.2014 Деснянським районним судом м. Києва постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 715118,88 грн (а.с.61).

Вказана постанова була оскаржена позивачем у судовому порядку та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2015 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 15.12.2015 ВП НОМЕР_2 відмовлено (а.с.62-69).

Постановою від 11.05.2017 про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 відкрито виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 15.12.2015 ВП НОМЕР_2 у розмірі 715118,88 грн (а.с.71).

07.12.2021 постановою державного виконавця ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Мін`юсту (м.Київ) Бялого М.Г. ВП НОМЕР_1 об`єднано виконавчі провадження НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_5 у зведене виконавче провадження №67808436. Вказана постанова мотивована тим, що при примусовому виконанні постанови від 15.12.2015 ВП НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору у розмірі 715118,88 грн встановлено, що на виконанні у відділі перебуває кілька виконавчих проваджень відносно одного боржника (а.с.5).

Постановою від 10.08.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_5, керуючись вимогами пункту 5 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1232/2014, виданого 11.07.2014 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 7146736,70 грн, витрат по сплаті судового збору у сумі 3219,00 грн та витрат, пов`язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 1233,12 грн; припинено чинність арешту майна боржника, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника від 29.10.2021 ВП НОМЕР_5; припинено чинність арешту коштів боржника, накладеного на підставі постанови про арешт коштів боржника від 29.10.2021 ВП НОМЕР_5 (а.с.6).

23.11.2022 постановою державного виконавця ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ Мін`юсту (м.Київ) Бялого М.Г. про арешт коштів у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 685293,57 грн. Постанова мотивована тим, що державним виконавцем при примусовому виконанні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору НОМЕР_2 від 15.12.2015, виданої Відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві про стягнення виконавчого збору у розмірі 715118,88 грн, постанови про стягнення виконавчого збору НОМЕР_4, виданої 18.10.2022 відповідачем про стягнення виконавчого збору у розмірі 5027,55 грн з ОСОБА_1 на користь Держави в особі ГТУЮ у м. Києві, встановлено, що на виконанні у Відділі перебуває зведене виконавче провадження, за яким боржником є позивач, загальна сума нестягнутої заборгованості по зведеному виконавчому провадженню становить 685293,47 грн (а.с.9-10).

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відсутність підстав для стягнення виконавчого збору усуває необхідність збереження арешту коштів позивача оскаржуваною постановою, як засобу для забезпечення реального виконання постанов про стягнення виконавчого збору.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ч.1 ст.5 наведеного Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 наведеного Закону встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 вказаного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.13 наведеного Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.7 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Таким чином, накладення арешту на грошові кошти в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця належить до повноважень виконавця з метою забезпечення реального виконання рішення та під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах.

Разом з тим, в силу ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Колегія суддів враховує, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2022 у справі № 754/22556/13-ц виконавчий лист № 2-1232/2014, виданий 11.07.2014 року Деснянським районним судом м. Києва на підставі рішення Деснянського районного суду від 20.05.2014 року по справі № 754/22556/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 7146736,70 грн, витрати по сплаті судового збору 3219,00 грн та витрати пов`язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 1233,12 грн визнано таким, що не підлягає виконанню. З наведених підстав та керуючись вимогами п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» постановою від 10.08.2022 ВП НОМЕР_5 закінчено виконавче провадження з примусового виконання наведеного виконавчого листа (а.с.6-7).

Отже, з врахуванням положень ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір в сумі 715118,88 грн не підлягає стягненню з ОСОБА_1 , внаслідок чого у державного виконавця відсутні підстави для вжиття заходів з метою забезпечення реального виконання рішення про стягнення вказаного виконавчого збору, шляхом накладення арешту на кошти боржника, в межах суми звернення стягнення в розмірі 685293,47 грн, внаслідок чого спірна постанова правомірно скасована судом першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно застосував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №804/3584/17, за якими: «… З огляду на визнання виконавчого листа Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №202/5839/15-ц від 01.03.2016 року таким, що не підлягає виконанню, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження НОМЕР_6 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.03.2016р. №50492477, оскільки у такому разі виконавчий збір не підлягає стягненню. Своєю чергою відсутність підстав для стягнення виконавчого збору усуває необхідність збереження арешту майна та коштів позивача, як засобу для забезпечення реального виконання рішення. Враховуючи відсутність законної мети втручання у право власності позивача суди дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог…».

Вказана позиція Верховного Суду є релевантною до спірних правовідносин, які виникли в рамках даної справи, а тому підлягає врахуванню судом при вирішення даного спору.

Щодо твердження скаржника про неналежного відповідача в рамках даної справи із посиланням на постанову Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №303/3416/17, то в рамках справи, яка переглядалась Верховним Судом, відповідачем був Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, який дійсно не є окремим самостійним органом державної влади, а є структурним підрозділом органу державної виконавчої служби.

Натомість, в рамках даної справи, саме Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) є відповідним структурним підрозділом органу державної виконавчої служби, який не може виступати в якості самостійного відповідача в рамках даної справи.

Відповідно до п.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві);

відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві;

управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень);

відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;

районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

В той же час, відповідно до п.4.14-4.15 Міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України; контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління.

Згідно з п.1 Типового положення про управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 20.04.2016 №1183/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.04.2016 за №617/28747, Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - Управління) є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління) та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, оскільки Відділ примусового виконання рішень входить до складу Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області, яке в свою чергу входить до структури Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), то саме Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), як окремий державний орган та суб`єкт владних повноважень зі статусом юридичної особи, є належним відповідачем у даній справі.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови виготовлено 08 листопада 2023 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

О.М.Оксененко