Справа № 300/2410/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2410/23 пров. № А/857/15729/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Матковської З.М., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року (ухвалене головуючим - суддею Григорук О.Б. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/2410/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії згідно з пунктом «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 23.03.2023, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 23.03.2023 перерахунок стажу роботи згідно ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 06.08.1949 по 25.09.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що згідно змісту довідки про реабілітацію та посвідчення позивач є репресованою особою, яку в подальшому реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому позивач зауважує, що її було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, відтак, позивач має право на підвищення призначеної пенсії на 50 відсотків пенсії за віком, а не 25 відсотків. Щодо відмови відповідача у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування в засланні (на спецпоселенні) з 06.08.1949 по 25.09.1958, аргументовано, що відповідно до довідки про реабілітацію від 13.02.1992 №3/3-22621 позивач в період з 06.08.1949 по 25.09.1958 перебувала на спецпоселенні в Хабаровському краю, будучи виселеною разом з батьками. Тобто, за визначенням ст. 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» позивач перебувала в засланні, оскільки мало місце примусове переміщення з місця проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. Твердження відповідача про те, що оскільки позивач була примусово переселеною, а не була притягнута до кримінальної відповідальності, не перебувала під вартою, не відбувала покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні, тому відсутні підстави для зарахування стажу в потрійному розмірі - позивач вважає необґрунтованим та таким, що неправильно тлумачить законодавство, оскільки примусове переселення на спецпоселення і є засланням в розумінні Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 позовні вимоги задоволені повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії згідно з пунктом «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 23.03.2023, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 з 23.03.2023 перерахунок стажу роботи згідно ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні 06.08.1949 по 25.09.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою, щодо якої були застосовані репресії у вигляді заслання разом із сім`єю, яка була згодом реабілітована. За цих обставин позивач має право на збільшення пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком. Крім того, зважаючи на те, що позивач з 06.08.1949 по 25.09.1958 року перебувала на засланні, то вона має право на врахування цього періоду до стажу в потрійному розмірі.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 31.08.2001 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн як член сім`ї реабілітованої особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654.

Згідно посвідчення Серії НОМЕР_1 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Згідно посвідки про народження Серії НОМЕР_2 від 19.10.1946 та свідоцтва про одруження від 17.05.1966 НОМЕР_3 з народження прізвище позивача « ОСОБА_1 », після одруження - « ОСОБА_1 »".

Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ Івано-Франківської області про реабілітацію від 13.02.1992 №3/3-22621 батьки позивача 06.08.1949 були виселені з с. Драгомирчани Лисецького району Станіславської області на спецпоселення в Хабаровський край з конфіскацією майна. Разом з ними вивезена неповнолітня дочка ОСОБА_2 , 1946 р.н. З спецпоселення звільнено позивача разом з батьками 25.09.1958. На підставі ст. 3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищезазначені особи реабілітовані.

23.03.2023 позивач звернулася до відповідача з заявою про проведення перерахунку пенсії з врахуванням 25% від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі.

За результатом розгляду вказаної заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповіддю від 11.04.2023 №2739-2582/К-02/8-0900/23 повідомило, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн. До складових пенсійної виплати позивача входить надбавка членам сімей реабілітованих в розмірі 43,52 грн, визначена постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654.

Крім цього, 23.03.2023 позивач звернулася до відповідача з заявою про зарахування в трикратному розмірі до стажу роботи період перебування на спецпоселенні, за результатом розгляду якої Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповіддю від 11.04.2023 №2768-2583/К-02/8-0900/23 повідомило, що згідно із ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Оскільки позивач була примусово переселена (не була притягнута до кримінальної відповідальності, не перебувала під вартою, не відбувала покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні), відповідно відсутні підстави для зарахування стажу у потрійному розмірі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17.04.1991 (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у ст. 2 цього Закону.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст. 1, 3, 6 Закону № 962-XII, а також визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (далі - Закон № 962-XII).

Вказані зміни до Закону № 962-XII набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-XII.

В преамбулі Закону № 962-XII зазначено, що метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII, (назва в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018).

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону № 962-XII репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.

Однак, згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Як вбачається з матеріалів справи на час виселення 06.08.1949 із с. Драгомирчани Лисецького району Станіславської області на спецпоселення в Хабаровський край з конфіскацією майна, позивач, ОСОБА_1. 1946 р.н., була малолітньою та була звільнена із спецпоселення 25.09.1958. Також матеріалами справи встановлено, що позивач має статус реабілітованої особи, згідно довідки про реабілітацію від 13.02.1992.

Дані обставини відповідачем не заперечуються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, аналізуючи наведені вище норми Закону № 962-XII (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) та матеріали справи прийшла до висновку, що позивач є особою, що зазнала репресій та була реабілітована.

Відповідно до п. 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Вищезазначене дозволяє суду апеляційної інстанції погодитись із висновком суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії як репресована особа, яку у подальшому було реабілітовано у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654, а тому застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 у справі №442/6456/17, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а.

Враховуючи зазначене, за встановлених обставин у справі суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача щодо виплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім`ї політично репресованого відповідно норм Постанови Кабінету Міністрів України №654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо позовної вимоги здійснити перерахунок позивачу стажу роботи згідно з ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.09.2022 як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.12.1945 по 28.05.1958 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018, то така підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Закону № 962-XII реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Статтею 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з визначенням, яке міститься у ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Оскільки, згідно із архівною довідкою Управління МВС України у Івано-Франківській області від 13.02.1992 №3/3-22621 позивач реабілітована та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є реабілітованою особою, яка має право на пільги та компенсації, то колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо права позивача на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для трудових пенсій, відповідно до ст. 6 Закону №962-XII.

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначені вище обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду першої інстанції щодо незаконності відмови пенсійного органу у зарахуванні до трудового стажу позивача періоду її перебування у засланні з 14.11.1950 по 08.07.1958 у потрійному розмірі (відповідно до ст. 6 Закону №962-XII), а також наявність підстав для зобов`язання останнього зарахувати вказаний вище період до її трудового стажу, є законним та обґрунтованим.

При цьому, доводи ГУ ПФУ в Івано-Франківській області стосовно того, що позивачка в зазначений період була малолітньою особою судова колегія оцінює критично, адже передбачена ст. 6 Закону № 962-XII пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а є сатисфакцією, яка згідно з метою цього Закону, зазначеній у ст. 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 300/2410/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді З. М. Матковська
В. З. Улицький