Справа № 240/17063/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною та скасування відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Рівненській області) щодо призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Житомирській області) призначити її.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 квітня 2023 року звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області у призначенні пенсії відмовлено, оскільки не підтверджено факт постійного проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення. Таку відмову позивач уважає протиправною, оскільки згідно долучених до заяви про призначення пенсії документів, зазначений факт підтверджується належним чином.
Ухвалою суду від 07 липня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
28 липня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому ГУ ПФУ в Рівненській області просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що період проживання згідно довідки №288 від 20 квітня 2023 року в с.Осни Коростенського району Житомирської області, не враховано, оскільки підстава видачі довідки про фактичне місце проживання (без реєстрації) на основі опитування свідків не є первинними документами (господарські книги), а тому заявником не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення на 01 січня 1993 року не менше 3 років, у зв`язку з чим у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
29 серпня 2023 року до суду надійшов відзив з витребуваними судом документами, у якому ГУ ПФУ в Житомирській області просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що згідно поданих позивачем документів не підтверджено період проживання станом на 01 січня 1993 року в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.
14 вересня 2023 року позивач до суду подав акт опитування свідків та клопотання про їх допит.
Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків задоволено, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі та викликано у судове засідання, як свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення громадянина, який постійно працює або проживає у зонах гарантованого добровільного відселення Серії НОМЕР_1 .
28 квітня 2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Разом із зазначеною заявою позивач серед іншого подав копії військового квитка НОМЕР_2 , диплома НОМЕР_3 , довідку про зміну назви організації №08 від 10 лютого 2023 року, довідки від 10 лютого 2023 року №05, від 18 квітня 2023 року №259-а, від 20 квітня 2023 року №289 і №288 та посвідчення Серії НОМЕР_1 .
Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
У судовому засіданні 10 жовтня 2023 року представник позивача наполягав на задоволенні позову з викладених у ньому підстав.
Представник ГУ ПФУ в Житомирській області проти задоволення позову заперечувала.
Представник ГУ ПФУ в Рівненській області у судове засідання не прибув, подав клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , підтвердили, що позивач у періоди, зазначені у довідці Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №288 від 20 квітня 2023 року, дійсно проживав в с. Осни Коростенського району Житомирської області. Факти проживання свідка ОСОБА_3 в названому населеному пункті з травня 1987 року встановлено судом з паспорта громадянина України.
З метою надання доказів на підтвердження факту проживання свідка ОСОБА_2 в с. Осни у 1986 році, суд оголосив у судовому засіданні перерву до 24 жовтня 2023 року.
13 жовтня 2023 року представник позивача надав суду копію довідки Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №574 від 10 жовтня 2023 року, згідно якої ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав у АДРЕСА_1 з 26 квітня 186 року по 16 грудня 2002 року. Зазначена довідка складена на підставі погосподарських книг №11 та №9 за 1986 2005 роки.
Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно частини 9 цієї правової норми, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відтак, 24 жовтня 2023 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, про постановив протокольну ухвалу.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.
Відповідно до частини 1 статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.
Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави».
У рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи частини 2 статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).
Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.
Згідно абзацу 1 частини 1 статті 55 цього Закону України №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 цієї правової норми передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №556/1153/17, від 11 квітня 2018 року у справі №565/1829/17.
При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.
Отже, право на застосування положень статті 55 Закону України №796-XII щодо виходу на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, і вказана обставина повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Пунктом 4.7 розділу ІV цього Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 7 підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України №796-ХІІ).
Як визначено статтею 9 Закону України №796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 14 цього Закону встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років (категорія 3).
Частиною 1 статті 15 Закону України №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.
У свою чергу частиною 3 статті 65 Закону України №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а, від 17 травня 2021 рокуу справі №398/494/17, №336/6218/16-а.
Згідно з положеннями статті 65 Закону України №796-XII посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Таким чином, Законом України №796-ХІІ чітко визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія посвідчення 3 категорії серії НОМЕР_4 громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 1993 роках Посвідчення видане ОСОБА_5 19 січня 1993 року облдержадміністрацією.
У посвідченні зазначено, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно працюють чи працювали, або проживають чи проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого (добровільного) відселення.
Форма посвідчення затверджена постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18 червня 1991 року №44.
Названою постановою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Затверджено зразки посвідчень особам, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи, з вкладишами до них.
Відповідно до пункту 3 Порядку громадянам, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія А учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 - 1990 роках і серія Б громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає на територіях безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення. Такі посвідчення видаються за місцем проживання на підставі довідки за формою додатку № 4.
Тим часом форма додатку №4 цього Порядку передбачала надання відомостей про те, що особа постійно працює і проживає на території зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення в конкретному населеному пункті області. Додаткових умов, як-то проживання не менше як 3 роки станом на 01 січня 1993 року, для видачі посвідчення такого зразка не було передбачено.
У розділі компенсації та пільги громадянам віднесеним до категорії 3, які мають посвідчення серії Б (потерпілі від чорнобильської катастрофи, які постійно працюють чи працювали, або проживають чи проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення), відсутня інформація про те, такі особи мають право на зменшення пенсійного віку для виходу на пенсію.
У той же час, право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, працювали або проживали визначену кількість років у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення та мають визначений страховий стаж.
Відтак, посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 1992 роках, категорія 3, серія Б не є доказом проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років станом на 01 січня 1993 року.
01 липня 1992 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №2532-ХІІ.
Названим нормативно-правовим актом внесено зміни, зокрема, до статей 11, 14 та 15, які передбачили їх викладення у редакції, яка діє на день виникнення спірних правовідносин.
У зв`язку з прийняття названого Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 501, (далі Постанова №501), постанову Кабінету Міністрів УРСР №44 визнано такою, що втратила чинність.
Отже, на момент видачі позивачу посвідчення у 1993 році була чинною Постанова № 501, пунктом 3 якої передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Згідно затвердженої форми зразка посвідчення, що міститься у додатку до вказаного Порядку, таким особам видавалося посвідчення 3 категорії серії Б, зеленого кольору ««ПОСВІДЧЕННЯ громадянина (громадянки), який (яка) потерпів (ла) від Чорнобильської катастрофи». Примітка: для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони постійно проживали на день аварії або на 1 січня 1993 року у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні добровільного відселення не менше трьох років.
Отже, станом на момент видачі позивачу посвідчення необхідною умовою для його видачі було проживання (роботи) не менше 3-х років.
Такий бланк посвідчення як посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 19__р., категорія 3, серія Б у вказаному порядку відсутній.
Окрім цього, 11 липня 2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» № 551 (далі Порядок №551), відповідно до пункту 31 якого установлено, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 та 3), особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), потерпілого від Чорнобильської катастрофи (серія Г), дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (серія Д), дружини (чоловіка), опікуна дітей померлого громадянина із числа (ліквідаторів, потерпілих), смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, видані за зразками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501 «Про порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 20 січня 1997 року № 51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 21 серпня 2001 року № 1105 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51», є дійсними до заміни їх в установленому порядку.
Абзацом 4 пункту 7 Порядку №551 Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям провести до 1 січня 2022 року заміну посвідчень у зв`язку із затвердженням нових зразків посвідчень.
Також суд зауважує, що положення Постанови №501 передбачали видачу посвідчень (без вкладишів до них) за зразками, затвердженими постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18 червня 1991 року №44 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Тим часом, згідно пункту 12 Порядку, затвердженого Постановою №501, до видачі посвідчень відповідного зразка підставою для надання пільг, передбачених Законом України №796-ХІІ, є, зокрема, для інших категорій громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлених статтею 14 Закону України №796-ХІІ довідки, вказані у пунктах 8 і 10 цього Порядку.
Згідно пункту 10 Порядку посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи видається громадянам, які постійно проживають або працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше трьох років, на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 6).
Згідно додатку №6 довідка підтверджувала факт постійного проживання або роботи у зоні безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення за умови, що він (вона) на 1 січня 1993 року проживав (ла) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у (зазначення населеного пункту) області.
Отже, з моменту набрання чинності Постанови №501, тобто з 25 серпня 1992 року, громадяни, які мали статус потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи, мали право на отримання пільг, передбачених Законом України №796-ХІІ тільки на підставі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи зразка, який затверджений такою Постановою або, до його отримання, на підставі довідки, у спірному випадку, зразок якої затверджений додатком №6 до Порядку, затвердженого названою Постановою.
При цьому, згідно приписів пункту 7 Порядку №501 з 01 січня 2022 року відсутні правові підстави для врахування посвідчень старого зразка.
Таким чином, суд уважає безпідставними посилання позивача на те, що наявність у нього посвідчення старого зразка, надає безумовне право на зменшення пенсійного віку.
Вирішуючи питання про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, суд зауважує на таке.
Як установлено судом, згідно паспорта громадядниа України позивача з 25 травня 1990 року зареєстрований в с. Осни Легинського району, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Отже станом на 01 січня 1993 року ОСОБА_1 проживав на зазначеній території 2 роки 7 місяців 5 днів.
Згідно довідки Житомирського агротехнічного фахового коледжу від 18 квітня 2023 року №258-а, ОСОБА_1 навчався з 01 вересня 1984 року по 28 червня 1988 року. Під час навчання проходив виробничо-технологічну практику в хмелерадгоспі «Липки» Лугинського району з 13 липня по 05 жовтня 1987 року (2 місяці 22 дні) та переддипломну виробничу практику в тому ж хмелерадгоспі з 23 березня по 03 травня 1987 року (1 місяць 10 днів).
Зазначену інформацію також підтвердив допитаний судом свідок ОСОБА_3 , який зазначив, що працював в хмелерадгоспі «Липки».
Згідно Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23 липня 1991 року № 106, с. Липники, в якому розташований хмелерадгосп «Липки», відносено до зони гарантованого добровільного відселення.
Тобто зазначеними документами підтверджено факт проживання на території зони гарантованого добровільного відселення 2 роки 11 місяців 7 днів.
Суд зауважує, що згідно паспорта громадянина України ОСОБА_1 народився в с. Осни, де проживали його батьки.
Згідно показів свідка ОСОБА_2 , який також проживав у названому населеному пункті, ОСОБА_1 під час навчання приїжджав до батьків на канікули.
Копіями паспорту ОСОБА_3 та довідки Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області №574 від 10 жовтня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали на території с. Осни у 1986 та 1987 роках.
З огляду на викладене, суд уважає за можливе встановити, що ОСОБА_1 проживав у с. Осни, яке розташовано в зоні гарантованого добровільного відселення, з 23 червня по 12 серпня 1986 року та з 26 січня по 01 лютого 1987 року, тобто більше ніж 23 дні, яких не вистачає до 3 років, визначених приписами статті 55 Закону України №796-ХІІ.
Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позивачем дотримані визначені приписами статті 55 Закону України №796-ХІІ умови для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, а саме: від проживав в зоні гарантованого добровільного відселення у період до 31 липня 1986 року, період приживання у зазначеній зоні на 01 січня 1993 року становить більше 3 років і на момент звернення до органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, позивач продовжує проживати у відповідній зоні.
Надаючи правову оцінку вимозі позивача про зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зауважує на таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Отже, оскільки позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та звернувся з заявою про призначення пенсії 28 квітня 2023 року, тобто до спливу тримісячного терміну, він має право на призначення пенсії з 10 березня 2023 року.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а, від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21 та від 29 березня 2023 року у справі №120/7236/22.
В свою чергу, суд уважає необхідним зауважити, що за змістом позовної вимоги позивач просить суд зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію за віком. Вирішуючи вказану вимогу, суд ураховує наступне.
Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Хоча, ГУ ПФУ в Житомирській області, не розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком та не приймав рішення за такою заявою, проте саме він як орган пенсійного фонду здійснює призначення та виплату пенсії позивачу за місцем його обліку.
З матеріалів справи вбачається, що органом, що призначає пенсію виступав ГУ ПФУ в Рівненській області, який після прийняття відповідного рішення передав електронну пенсійну справу позивача засобами програмного забезпечення до органу, що виплачує пенсію, за місцем обліку позивача до ГУ ПФУ в Житомирській області.
Аналогічний висновок наведений у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №200/4483/22.
З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям саме ГУ ПФУ в Рівненській області рішення, яке за результатами розгляду справи, визнане протиправним, суд приходить до висновку, що вся сума судового збору підлягає стягненню з останнього.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, починаючи з 10 березня 2023 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис