Справа № 420/2887/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2887/23
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової академії (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року включно;

- зобов`язати Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 28.08.2017 по 10.05.2019 проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса). У період проходження військової служби нарахування індексації грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі. 21.07.2021 року позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. У відповідь на заяву відповідачем зазначено, що за період з 28.08.2017 по 28.02.2018 включно позивачу індексація грошового забезпечення не виплачувалась через відсутність фінансового ресурсу. Позивач звернувся до суду для вирішення спору. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 року у справі №420/24634/21 відповідачем 26.01.2023 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 24523,67 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Таким чином повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу з позивачем за період з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 10.05.2019 року, а останню виплату відповідачем здійснено 26.01.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року на 1356 днів. Позивач вважає, що затримка відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року включно. Стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.05.2019 року до 11.11.2019 року у розмірі 3275,14 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 , Військова академія (м. Одеса) подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.08.2023 року шляхом зміни суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 3275,14 гривень на 23786,28 гривень; Військова академія (м. Одеса) просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, витрати по сплаті судового збору, які очікує понести Військова академія (м. Одеса) стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової академії (м. Одеса).

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що судом першої інстанції помилково до спірних правовідносин застосовано норми статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року. Сума належна позивачу до виплати, яка б відповідала принципу співмірності з урахуванням частки заборгованості складає 23786,28 грн.

Доводами апеляційної скарги Військової академії (м. Одеса) зазначено, що згідно до наказу начальника Військової академії (м.Одеса) №101 від 10.05.2019 року солдата ОСОБА_1 курсанта 272 навчальної групи 2-го навчального курсу факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та спеціального призначення Військової академії (м.Одеса) було відраховано 10.05.2019 року з навчання у Військової академії (м.Одеса) за станом здоров`я та направлено в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження строкової військової служби, але не звільнений. Тобто застосування ст.ст. 116,117 КЗпП України є не доцільним. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №97 від 13.05.2019 року солдат ОСОБА_1 був призначений на посаду механіка- водія військової частини НОМЕР_1 , де прослужив ще до 24.06.2019 року, після чого був звільнений з військової служби в запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 126 від 24.06.2019 року, що підтверджується витягом з послужного списку старшого солдата ОСОБА_1 . Апелянт вказує, що відсутність факту звільнення позивача з Військової академії (м. Одеса) буде справедливим та правильним вважати наявними підстави для відмови позивачу у виплаті, що визначена відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Відзивів на апеляційні скарги сторонами до суду не надано.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 28.08.2017 року по 10.05.2019 року проходив військову службу у військовій академії (м. Одеса).

Наказом начальника військової академії (по стройовій частині) курсанта 272 навчальної групи другого навчального курсу факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та спеціального призначення Військової академії (м. Одеса) спеціальності підготовки "Військове управління (за видами Збройних сил)" спеціалізації "Управління діями підрозділів військової розвідки" солдата ОСОБА_1 , відраховано 10 травня 2019 року з навчання у Військовій академії відповідно до абзацу третього пункту 3.1, абзацу четвертого пункту 3.2 та пункту 3.5 Інструкції про порядок переведення, відрахування та поновлення курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 14 грудня 1997 року № 490 "за станом здоров`я, на основі висновку військово-лікарської комісії" та направлено в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження строкової військової служби наказом начальника Військової академії від 10 травня 2019 року № 47-РС. 3 10 травня 2019 року виключено із списків особового складу академії, знято зі всіх видів забезпечення.

З наданого до суду послужного списку позивача судом встановлено, що на підставі наказу №97 від 13.05.2019 року позивач призначений механіком-водієм у військову частині НОМЕР_1 .

З військової служби позивач звільнений у запас 24.06.2019 року.

15.07.2021 року позивач звернувся до начальника військової академії (м. Одеса) з заявою, в якій просив:

- нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2017 по 28.02.2018 року;

- провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 10.05.2019 року (а.с.11).

Листом від 18.08.2021 року за №6/21/748 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав та фінансових ресурсів для виплати позивачу індексації грошового забезпечення.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення та бездіяльністю відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду (справа № 420/24634/21).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 року по справі № 420/24634/21, яке надбало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової академії (м. Одеса) щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.08.2017 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року; зобов`язано військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2017 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 року у справі №420/24634/21 відповідачем 26.01.2023 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 24523,67 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів (а.с. 7).

Вважаючи бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 року по 25.01.2023 року включно протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (26.01.2023 р.), суд вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 11.05.2019 (наступного після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 127 робочих дні.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 3275,14 грн. (515,77 грн х 127 робочі дні х 0,05).

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу із наказу від 10 травня 2019 року № 101 позивача відраховано 10 травня 2019 року з навчання. З 10 травня 2019 року виключено із списків особового складу академії, знято зі всіх видів забезпечення (а.с. 9 оборот).

Таким чином, відповідач 10.05.2019 р. повинен був здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у повному обсязі.

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.

Колегія суддів зазначає, що з позовом про стягнення індексації позивач звернувся в грудні 2021 року, тобто через 1,5 року після звільнення.

На виконання рішення суду від 29 квітня 2022 року у справі № 420/24634/21 відповідачем 26.01.2023 року була виплачена на користь позивача індексація грошового забезпечення в сумі 24523,67 були грн. (а.с. 7).

Таким чином, строк затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 11.05.2019 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Крім того, оскільки судами встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 26.01.2023 р., то останнім днем належного розрахунку слід вважати саме цю дату.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні становить період з 11.05.2019 р. по 25.01.2023 р.

Водночас, з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (26.01.2023 р.), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 11.05.2019 р. проте не більш як за шість місяців, що становить 185 календарних днів (з 11.05.2019 р. по 11.11.2019 р.).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на приписи частини 2 статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі 10.05.2019 р., проте виконав свій обов`язок зі сплати лише 26.01.2023 р., у зв`язку з чим позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 11.05.2019 р. по 11.11.2019 р.

Проте, не погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця № НОМЕР_2 за 2019 рік (а.с. 55) грошове забезпечення позивача за березень 2019 року становить 10541,68 грн.; грошове забезпечення за квітень 2019 року 10605,07 грн. Кількість днів 61.

Таким чином, середньоденний заробіток (грошове забезпечення) дорівнює:

(10541,68 грн.+ 10605,07 грн.) : 61 день = 346,67 грн.

Період затримки повного розрахунки під час звільнення з 11.05.2019 року по 11.11.2019 року становить 185 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні з 11.05.2019 року по 11.11.2019 року становить: 185 календарних днів х 346,67 грн = 64133,95 грн. що перевищує суму, яка була виплачена із затримкою.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Колегія суддів вважає, що позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, має бути виплачений середній заробіток за час затримки повного розрахунку та вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат буде сума 24500 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, доводи апеляційних скарг частково спростовують висновки суду першої інстанції і в цій частині апеляційним судом приймаються в якості належних.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р., заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду підлягає зміні.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової академії (м. Одеса) задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року змінити у мотивувальній частині з підстав, викладених у цій постанові.

Викласти абзац 3 його резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Військової академії (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 року по 11.11.2019 року у розмірі 24500 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот гривень)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик