Справа № 420/19078/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/19078/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року, прийняте у складі суду судді Бездрабка О. І. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, в якому позивач просив суд:

- визнати дії Державної казначейської служби України і наданий лист суб`єктом владних повноважень за № 5-11-11/11256 від 23.06.2023 р., яким порушено право розгляду і вирішення заяви від 13.06.2023 р. у спосіб, визначений чинним законодавством України, незаконними;

- зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії щодо нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за постановою Одеського апеляційного суду від 14.04.2021 р. і виданим 29.06.2021 р. виконавчим листом по справі № 523/9773/19 відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" з наданням розрахунку нарахування цієї компенсації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що при винесенні оскаржуваного рішення судом були зроблені висновки з порушенням норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення рішенні суду не зазначено норм матеріального права на які позивач посилався у позовній заяві і у відповіді на відзив, якими гарантовано ефективний юридичний захист порушеного права, та мотиву суду їх незастосування, що вказує про невідповідність ухваленого рішення вимогам п.6 ч.4 ст. 246 КАС України. Апелянт зазначає, що висновок суду, що позивач не має право на нарахування компенсації за прострочення строку перерахування коштів не відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду у справі № 826/17656/16.

Представником відповідача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.07.2020 р. Суворовським районним судом м.Одеси розглянуто справу № 523/9273/19 за позовом ОСОБА_1 до другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м.Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та стягнено з Державної казначейської служби України на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 14.04.2021 р.

Вказане рішення частково змінено постановою Одеського апеляційного суду та стягнено з Державної казначейської служби України на користь позивача 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

29.06.2021 р. Суворовський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист по справі № 523/9273/19.

29.06.2021 р. позивач подав до відповідача заяву про безспірне списання коштів на відшкодування моральної шкоди, в якій просив списати коштів з державного бюджету та перерахування на банківський рахунок.

Листом Головного управління ДКС України в Одеській області від 30.07.2021 р. № 16-13-06/6184 позивача повідомлено, що відповідачем листом від 27.07.2021 р. № 16-10-08/6031 направлено оригінал виконавчого документу разом з іншими документами до Державної казначейської служби України, якою, в свою чергу, буде здійснюватися безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб".

Призначені до стягнення кошти за виконавчим документом перераховано відповідачем у повному розмірі на банківський рахунок позивача 21.04.2023 р.

13.06.2023 р. позивач подав до відповідача заяву про нарахування та виплату компенсації, в якій просив здійснити нарахування компенсації за порушення строку перерахування за рішенням суду від 14.04.2021 р. з наданням розрахунку нарахування цієї компенсації, а також перерахувати відповідну компенсацію на банківський рахунок позивача.

Листом Державної казначейської служби України від 23.06.2023 р. № 5-11-11/11256, позивача повідомлено, що відповідач у справі № 523/9273/19 є виконавцем судового рішення, а не боржником. Тому відповідачем 21.04.2023 р. здійснено безспірне списання коштів на рахунок позивача для виконання судового рішення по вказаній справі. Компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за рахунок бюджетної програми. Крім того, компенсацію за порушення строку перерахування коштів за бюджетною програмою законодавством не передбачено.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях відповідача, а також у листі за результатами розгляду заяви ознак протиправності, оскільки звернення позивача своєчасно опрацьоване по суті поставлених питань в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством. Казначейство не порушувало прав та законних інтересів позивача, діяло в межах чинного законодавства. Крім того, за висновками суду, позивач не має права на нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за постановою Одеського апеляційного суду від 14.04.2021 р. і виданим 29.06.2021 р. виконавчим листом по справі № 523/9773/19 відповідно до Закону № 4901-VI, оскільки положення цього нормативно-правового акту застосовуються у разі стягнення коштів за рахунок боржників державного органу, державного підприємства, установи чи організації та юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, а не у разі стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону №1404-VІІІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання визначає Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 №4901-VI (далі - Закон №4901-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону №4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 ст. 3 Закону №4901-VI визначено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2 ст. 5 Закону №4901-VI передбачено, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. №845 (далі-Порядок №845).

Пунктом 3 Порядку №845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Абзацами 1 та 2 п. 48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Таким чином, установлюючи державні гарантії щодо виконання рішень суду, законодавець передбачив можливість виплати компенсації стягувачу у разі затримки перерахунку коштів за рішенням суду про стягнення коштів. Водночас норми Закону №4901-VI не пов`язують виплату такої компенсації з доходами державного бюджету, зокрема, з його надходженнями. Тобто для виникнення права на її отримання достатньо лише факту порушення уповноваженим органом строків виконання судового рішення, за яким стягуються кошти з державного бюджету. Недостатність коштів у межах бюджетних видатків також не є підставою відмови у нарахуванні компенсації.

Системний аналіз наведених норм дає підстави до висновку про те, що механізм виплати коштів за судовими рішеннями, що передбачають стягнення з державного бюджету, розроблено з метою вчасного та безумовного виконання державою своїх зобов`язань щодо виконання рішень суду. Однією із таких гарантій є запровадження додаткової відповідальності за несвоєчасне виконання судових рішень у вигляді виплати компенсації, передбаченої статтею 5 Закону №4901-VI. Це означає, що у разі порушення органом Казначейства строків виплат, що здійснюються за судовими рішеннями, що передбачають виплати за рахунок бюджетних асигнувань, стягувач має право на отримання компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виключенням є лише випадки, коли стягувачами за судовими рішеннями є організації, що фінансуються та утримуються за рахунок коштів державного бюджету.

Аналогічна правова позиція була викладена в поставові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі №П/811/169/16.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року по справі № 523/9273/19 стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 5000 грн на відшкодування моральної шкоди. При цьому, оскільки виконанню підлягає резолютивна, а не мотивувальна частина рішення суду, то мотиви, з яких виходив суд, визначаючи боржником саме Державну казначейську службу України, у випадку набрання судовим рішенням законної сили, не мають жодного значення. Висновки суду першої інстанції, що судом визначено державу боржником, а відповідача - виконавцем за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси від 29.06.2021 р. по справі №523/9273/19 не відповідають матеріалам справи та резолютивній частині судового рішення по справі № 523/9273/19.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДКС України в Одеській області листом від 27.07.2021 р. № 16-10-08/6031 направлено оригінал виконавчого документу № 523/9273/19 від 29.06.2021 р. разом з іншими документами до Державної казначейської служби України, а 21.04.2023 р. відповідачем здійснено безспірне списання коштів на рахунок позивача для виконання судового рішення по вказаній справі, тобто з пропуском встановленого Законом тримісячного строку.

Враховуючи те, що нормами Закону №4901-VI визначений вичерпний перелік стягувачів за судовими рішеннями, на яких не поширюються його норми, і позивач не відноситься до переліку осіб, перелічених у частині другій статті 2 Закону № 4901-VI, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації, передбаченої Законом №4901-VI.

При цьому, доводи відповідача про недостатнє асигнування за бюджетною програмою КПКВК 3504030 є безпідставними. Несплата компенсації за невиконання судового рішення на підставі відсутності бюджетних коштів, не може бути причиною невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань судом до уваги не приймається. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року (справа № 824/214/18-а).

При цьому колегія суддів зазначає про те, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення помилково посилався на рішення Верховного Суду у справах №№804/2076/17, 826/17656/16, оскільки правовідносини та правове регулювання у вказаних справах та у цій справі не є тотожними. Крім цього, у зазначених справах та рішеннях, прийнятих за результатами їх розгляду, вказано, що сфера правового регулювання не стосується (не охоплює) правовідносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак, в межах розгляду цієї справи спірним є питання відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу виконавчої служби згідно рішення суду, тобто розглядається обов`язок відповідача виконати рішення суду, яке не було ухвалене на підставі норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проаналізовавши доводи позовної заяви, колегія суддів наголошує, що даний позов фактично було спрямовано на відновлення порушеного права позивача на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті 2 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Позивач як учасник адміністративного процесу має процесуальну правоздатність і дієздатність та наділений визначеним КАС України комплексом процесуальних прав та обов`язків, тобто його правовий статус формується під прямою дією законодавчо закріплених принципів адміністративного судочинства.

Враховуючи вимоги статті 44 КАС України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

За положеннями статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Колегія суддів наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує, якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

За змістом статті 210 КАС України, до процесуальних обов`язків адміністративного суду віднесено з`ясування обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, і дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У такий спосіб проявляється інформування учасників адміністративного процесу щодо порядку реалізації судового розгляду та змісту адміністративної справи. Ознайомлення зі змістом джерел доказів (засобів доказування) дає змогу належно встановити обставини адміністративної справи. Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що обов`язок встановлення фактичних обставин у конкретній справі законодавцем покладається саме на адміністративний суд, який насамперед має з`ясувати предмет спору та відповідно визначити обставини, які необхідно встановити для правильного його вирішення.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Виходячи зі змісту завдання адміністративного судочинства, принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі та можливості виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд адміністративної юрисдикції зобов`язаний не лише формально розглянути заявлені позовні вимоги, а й у комплексі дослідити обставини справи, надати їм відповідну правову оцінку і, у випадку необхідності, захистити порушене право позивача.

Про це неодноразово нагадував у своїх постановах Верховний Суд, зокрема в рішенні від 30 січня 2020 року (справа № 263/15399/16-а). У цій справі суд також зазначив, зокрема, що некоректне формулювання позовних вимог не може бути підставою для відмови у позові повністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у контексті обставин даної справи, відповідачем листом від 23 червня 2023 року № 5-11-11/11256 було фактично протиправно відмовлено у нарахуванні і виплаті позивачу компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.

Відповідно до положень статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Колегія суддів наголошує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких обставин, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні підстави для виходу за межі позовних вимог, та визнання протиправною відмови відповідача у нарахуванні і виплаті позивачу компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу, викладену у листі Державної казначейської служби України від 23 червня 2023 року № 5-11-11/11256. Водночас, на переконання апеляційного суду, у межах спірних правовідносин зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за порушення строку перерахування коштів згідно постанови Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року по справі №523/9773/19 в порядку, передбаченому статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» забезпечить ефективний захист порушених прав позивача та належне вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини 1, 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, як встановлено судом, під час подання адміністративного позову до суду першої інстанції сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 1073,60 грн., який було сплачено згідно платіжного документу №8 від 26 липня 2023 року. За подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у сумі 1610,40 грн., який було сплачено згідно платіжного документу №14 від 10 жовтня 2023 року. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, розмір судових витрат у вигляді судового збору, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі складає 2684,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 139, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Державної казначейської служби України у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу, викладену у листі Державної казначейської служби України від 23 червня 2023 року № 5-11-11/11256.

Зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку перерахування коштів згідно постанови Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року по справі №523/9773/19 в порядку, передбаченому статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6, ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька

Суддя: Л.Є. Зуєва