Справа № 200/11758/20-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року справа №200/11758/20-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Компанієць І.Д. , Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 р. у справі № 200/11758/20-а (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання рішення та дій протиправними та дискримінаційними, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив: визнати протиправними та дискримінаційними: рішення відповідача, відповідно до якого відповідач поновив виплату пенсії позивачу з 11 вересня 2017 року, в тій частині, в якій воно стосується вимог позивача на отримання пенсії за період з 7 жовтня 2009 року по 11 вересня 2017 року, яке було прийняте відповідачем але не передано позивачу; дії відповідача в частині відмови у виплаті позивачу пенсії за період з 7 жовтня 2009 року по 11 вересня 2017 року; зобов`язати відповідача виплатити недоотриману пенсію позивача за період з 7 жовтня 2009 року по 11 вересня 2017 року з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року позов задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною та дискримінаційною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не прийняття рішення за результатом розгляду у липні 2020 року на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року по справі № 200/13647/18-а заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року про поновлення нарахування та виплати останньому пенсії за віком за період з 7 жовтня 2009 року по 10 вересня 2017 року; визнав протиправною та дискримінаційною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не прийняття у жовтні 2021 року на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року по справі № 200/13647/18-а рішення про поновлення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 7 жовтня 2009 року по 9 вересня 2014 року; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 9 жовтня 2009 року по 9 вересня 2014 року (включно); зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 9 жовтня 2009 року по дату поновлення поточної (щомісячної) виплати пенсії - із нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до приписів частини 2 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-IV; стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком.

15 травня 2000 року позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїля. Відповідно до статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 (далі - Закон № 1788), який діяв на час виїзду позивача за кордон, громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. Згідно заяви позивача ним у 2000 році було отримано пенсію наперед за 6 місяців.

Таким чином припинення нарахування пенсії на час виїзду позивача за кордон було передбачено діючим на той час законом, а отже відповідач діяв у межах діючого законодавства, припиняючи нарахування пенсії позивачу.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.02.2019 по справі 200/13647/18-а прийнято рішення по суті заяви ОСОБА_1 від 11.09.2017 року та здійснено нарахування пенсії з 10.09.2014 року, а саме поновлено нарахування та виплату пенсії з дотриманням вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058).

Отже, відповідачем рішення суду виконано в повному обсязі в межах функціональних повноважень та нормативно-правового поля, а саме відповідно до cm. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до органу Пенсійного фонду 11.09.2017 року, виплати нараховано та поновлено з 10.09.2014 року.

Скаржник щодо виплати пенсії за період з 07.10.2009 по 10.09.2014 зазначає, що згідно ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсій, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Позивач звернувся за поновленням виплати пенсії з 11.09.2017 відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування».

Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1566/11846, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Із заявою про поновлення виплати пенсії та документами про фактичне місце проживання позивач до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Головного управління ПФУ в Донецькій області не звертався. Документи, які б дозволили з`ясувати (спростувати) обставин, які стали підставою для зупинення виплати пенсії в Управлінні відсутні.

Таким чином, позивачем відповідно до встановленого порядку не вчинено необхідних дій для реалізації її права на отримання належних йому сум пенсійних виплат.

Скаржник щодо позовних вимог стосовно зобов`язання управління виплатити компенсацію втрати частини доходів та індексацію зазначає, що у даному випадку порушення встановленого строку виплати не має жодного стосунку по суті справи і не може бути об`єктом спору, так як пенсія позивачу не виплачувалась виключно з підстав, які були в межах прав і обов`язків самого позивача, а саме у зв`язку з його рішенням - виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, що не є порушенням норм статті 51 Закону №1058.

З урахуванням вищенаведеного, скаржник дійшов до висновку про передчасність вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки відповідно до ст.4 Закону № 2050-ІП виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а тому вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Також, щодо розподілу судових витрат скаржник зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАСУ при частковому задоволені позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. відповідно до резолютивної частини адміністративний позов позивача задоволено частково. Проте в порушення частини 3 статті 139 КАСУ з відповідача судовий збір, який було сплачено позивачем стягнуто у повному розмірі 840,80 грн.

Від представника позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування зазначено зокрема, що у апеляційній скарзі, немає можливості виділити жодної підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком (а.с. 105, 131-147, 208 т. 1, 105, 107, 124-125 т. 2).

Позивач у 2000 році виїхав з України на постійне проживання у Ізраїль (а.с. 3, 123-147 т. 1, 105 т. 2).

Згідно пояснень сторін виплату позивачу пенсі було припинено (а.с. 3 т. 1, 124-125 т. 2).

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до уповноваженого Управління Пенсійного фонду України, в якій просив поновити виплату йому пенсії з 15 листопада 2000 року, але заява позивача у визначений законом термін розглянута не була, що і слугувало підставою для звернення до суду із відповідним адміністративним позовом (а.с. 209-212 т. 1, 117-118 т. 2).

У зв`язку із тривалим неотримання результатів розгляду зазначеної заяви позивач через свого представника оскаржив бездіяльність пенсійного органу в судовому порядку (а.с. 209-212 т. 1, 117-118 т. 2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року по справі № 200/13647/18-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Красний Лиман Донецької області щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року про призначення/перерахунок пенсії; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в місті Красний Лиман Донецької області прийняти рішення щодо суті заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року про призначення/перерахунок пенсії (а.с. 209-212 т. 1, 117-118 т. 2).

27 березня 2019 року Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист на виконання судового рішення від 22 лютого 2019 року (а.с. 108 т. 1).

7 липня 2020 року управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа № 200/13647/18-а, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 27 березня 2019 року (а.с. 108-109 т. 1, 65 т. 2).

Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом від 15 липня 2020 року (вих. № 0574-13-8/5591) повідомило виконавчу службу про виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року, а саме про розгляд заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року та прийняття за результатом такого розгляду рішення про поновлення йому нарахування та виплати пенсії з 11 вересня 2017 року (а.с. 108-109 т. 1, 65 т. 2).

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 28 липня 2020 року ВП № 62501842, відкритого на виконання виконавчого листа № 200/13647/18-а, виданого 27 березня 2019 року, про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в місті Красний Лиман Донецької області прийняти рішення щодо суті заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року про призначення/перерахунок пенсії виконавче провадження закінчено (у зв`язку із повним виконанням) (а.с. 109 т. 1, 65-66 т. 2).

5 листопада 2020 року представник позивача звернувся із заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання виконавчого листа № 200/13647/18-а (а.с. 108 т. 1).

Міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області листом від 2 грудня 2020 року № 9237/023-49/20783 Східне повідомила представника позивача, що на виконанні відділу перебував виконавчий лист № 200/13647/18-а, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 27 березня 2019 року, про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в місті Красний Лиман Донецької області прийняти рішення щодо суті заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року про призначення/перерахунок пенсії. 7 липня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На адресу відділу надійшов лист від Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області за (вих. № 0574-13-8/5591) від 15 липня 2020 року, в якому боржник повідомив, що за результатом розгляду заяву стягувача від 11 вересня 2017 року, було прийнято рішення поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії з 11 вересня 2017 року. Вимоги виконавчого листа № 200/13647/18-а, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 27 березня 2019 року, виконані. 28 липня 2020 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с. 108-109 т. 1, 65 т. 2).

Копії рішення пенсійного органу про поновлення позивачу нарахування та виплати пенсії з 11 вересня 2017 року матеріали справи не містять.

За поясненням відповідача на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року по справі 200/13647/18-а було прийнято рішення по суті заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2017 року та здійснено нарахування позивачу пенсії з 10 вересня 2014 року, а саме - поновлено нарахування та виплату пенсії з дотриманням вимог ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с. 124-125 т. 2).

До пояснень додано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області копію № 80 від 25 жовтня 2021 року, яким позивачу нараховано/перераховано пенсію з 10 вересня 2014 року; підстава перерахунку не вказана (у графі проставлена цифра 5) (а.с. 107-108 т. 2).

Як пояснив відповідач, нарахування позивачу пенсії на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року саме з 10 вересня 2014 року здійснювалось відповідно до приписів ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV за три роки до дня звернення позивача із заявою про поновлення нарахування та виплати пенсії; а для виплати пенсії за період з 7 жовтня 2009 року по 10 вересня 2014 року підстави відсутні, так як ОСОБА_1 вибув на постійне місце проживання за кордон, держава Ізраїль (а.с. 124-125 т. 2).

Також відповідач зазначив, що сума доплати позивачу за період з 10 вересня 2014 року по 28 лютого 2023 року склала 97 454,03 грн; що поточна пенсія за березень 2023 року в розмірі 958,25 грн позивачу виплачена, а виплата пенсії за квітень в сумі 958,25 грн та за період з 10 вересня 2014 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 97 454,03 грн заплановано на 25 квітня 2023 року (а.с. 124-125 т. 2).

Докази виплати позивачу пенсії за березень 2023 року в розмірі 958,25 грн не надані.

Будучи незгодним із не виплатою йому недоотриманої пенсії за період з 7 жовтня 2009 року по 11 вересня 2017 року разом із врахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів з пенсії за спірний період, позивач через свого представника звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерел формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

За приписами статті 47 Закону № 1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Стаття 46 Закону № 1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час: нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано статтею 49 Закону № 1058-IV.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм особа, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Таким чином, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Отже, законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління Пенсійного фонду України було зобов`язано відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Отже, з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, припиненої на підставі зазначених положень.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 р. у справі №263/3644/17 (провадження №К/9901/23479/18).

Таким чином, суд дійшов висновку, що пенсія за віком підлягала поновленню з 07.10.2009 р.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846) (далі Порядок)

Пунктом 1.1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Водночас, згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 (далі - Порядок № 22-1), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Пунктом 4.2 цього Порядку також передбачено право органу, що призначає пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Отже, чинні норми законодавства містять положення, що дозволяють звернення пенсіонера з заявою про поновлення, перерахунок виплати пенсій не особисто, а через представника.

Суд зазначає, що під особистим зверненням пенсіонера, слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера до приймальні відповідача.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Матеріали справи свідчать, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсія підлягає поновленню та пенсійні кошти можливо нарахувати та виплатити тільки в межах трирічного строку відповідно до статті 46 Закону № 1058.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Правомірних підстав для не виплати пенсії з 07.10.2009, відповідачем не наведено.

Суд наголошує, що своєчасна невиплата пенсії позивачу відбулася не з його вини.

Положеннями статей 9 та 47 Закону № 1058 встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд зазначає, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Жодних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати пенсіонерам заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії за наявності відповідних підстав має проводитися з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 травня 2022 року у справі № 540/1429/21, від 18 травня 2022 року у справі №160/5259/20 та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.

Таким чином, виплата пенсії з жовтня 2009 року, сталася з вини пенсійного органу, тому нарахована заборгованість пенсії позивача повинна бути визначена в довідці без обмеження будь-яким строком.

Зазначене обумовлює правильність висновків суду першої інстанції, що відповідачем протиправно застосовано трирічний строк виплати пенсії до моменту смерті.

Щодо рішення суду в частині виплати компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» (далі - Закон № 2050-III), Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159).

Стаття 1 Закону № 2050-III визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

У відповідності до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Тобто, з аналізу норм Закону № 2050-III та Порядку №159 вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) наявні порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) відбулася затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої Законом № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Компенсація за порушення строків виплати такого доходу, який не має разовий характер, проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Таким чином, за змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що відповідні суми, які підлягають виплаті позивачу, не тільки виплачені, але і нараховані.

Позивач та відповідач підтверджують не нарахування та не виплату пенсії позивачу на час звернення з позовом.

Тобто, ці вимоги є передчасними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019, від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, від 16.04.2020 року у справі № 220/11292/19-а, від 21 січня 2021 року у справі №160/35/20; від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19; від 11 грудня 2020 року у справі № 200/10820/19-а, від 18 травня 2023 року у справі № 200/14129/19-а, від 20 квітня 2023 року у справі № 200/11746/19-а, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19-а.

Зазначене зумовлює скасування рішення суду в цій частині.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування в частині рішення суду.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 р. у справі № 200/11758/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 р. у справі № 200/11758/20-а - скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати компенсацію втрати частини доходів відповідно до приписів частини 2 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 р. у справі № 200/11758/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2023 року.

Суддя-доповідача Е.Г Казначеєв

Суддя А.В. Гайдар

Суддя І.Д. Компанієць