Справа № 420/3971/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/3971/23

Категорія:10600000 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Час і місце ухвалення:11:01 год., м. Одеса

Дата складання повного тексту: 25.07.23 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Чоран А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі ТУ ДБР) про:

- визнання протиправною бездіяльність ТУ ДБР щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що проходив службу у ТУ ДБР на посаді начальницького складу з 19 березня 2021 року по 31 січня 2023 року та згідно з наказом ТУ ДБР №12-ос/дск від 30 січня 2023 року його звільнено зі служби за угодою сторін.

При звільненні йому протиправно компенсовано лише 04 календарні дні не використаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік, незважаючи на невикористання ним відпустки у 2021 та 2022 роках.

06 лютого 2023 року він звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо кількості не використаних днів щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки та виплатити йому компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки за вказані роки служби.

14 лютого 2023 року отримав відповідь про те, що згідно з обліковими даними кадрового підрозділу кількість невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік становить 16 календарних днів, за 2022 рік 32 календарні дні щорічної відпустки. Проте підстави для компенсації невикористаних днів відпустки відсутні, оскільки відповідно до Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі Положення №743), та Інструкції про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, порядок та умови його виплати, затвердженої Наказом Державного бюро розслідувань від 12 липня 2022 року №348 (далі Інструкція №348), грошовій компенсації підлягає невикористана в році звільнення відпустка.

Позивач вважає такі дії протиправними та в обґрунтування позовних вимог посилається на ч.5 ст. 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопада 2015 року №794-VIII (далі Закон №794-VIII), відповідно до якої трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Позивач вказує, що дійсно згідно ч.84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у 1 кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Між тим, ч.3 ст. 79 КЗпП України встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України, ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" від №15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За положеннями ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Крім того, згідно абз.4 ч.1 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року 2136-IX (далі Закон №2136-IX) у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно ст. 24 Закону №504/96-ВР.

Позивач вважає, що діючим трудовим законодавством України передбачено, що працівнику гарантовано виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, проте відповідачем грошову компенсацію за 48 днів щорічної відпустки не виплачено.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається також на правові висновки Верховного суду викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №300/598/20 та постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19 щодо подібних правовідносин та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач дійсно проходив службу в ТУ ДБР з 19 березня 2021 року по 31 січня 2023 року та мав право на відпустки: у 2021 році тривалістю 31 календарний день, у 2022 році тривалістю 42 календарних дні, у 2023 року 4 календарних дні. Під час проходження служби використав у 2021 році 15 календарних днів, у 2022 році - 10 календарних днів, у 2023 не перебував у відпустці, тобто за 2021 та 2022 роки не використано 48 календарних дні.

Проте підстави для задоволення позову відсутні відповідно п.п.84, 95 Положення №743, так як для осіб рядового і начальницького складу ДБР чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення, що узгоджується з відповідними приписами Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII), який передбачає відповідні соціальні гарантії для поліцейських і які за змістом ч.2 ст. 19 Закону №794-VIII поширюються також на осіб рядового і начальницького складу ДБР.

Відповідач стверджував, що саме ці положення зазначених вище нормативно-правових актів є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин КЗпП України є безпідставними.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, також неодноразово розглядались Верховним Судом.

Зокрема, у постановах від 15 березня 2019 року (справа №814/2594/16), від 07 серпня 2019 року (справа №820/5122/17), від 16 травня 2019 року (справа №825/100/15-а), від 06 лютого 2020 року (справа №520/692/19) Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Положення №743, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів.

Зобов`язано ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн.

В апеляційній скарзі ТУ ДБР ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- суд першої інстанції не врахував, що абз.2 п.95 Положення №743 визначено, що для осіб рядового і начальницького складу ДБР чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення;

- суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин приписи ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону №504/96-ВР.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є правильним, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

При цьому, позивач вказав на практику Верховного Суду викладену в постановах від 04 лютого 2021 року у справі №640/17872/19, від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19, від 23 вересня 2021 року у справі №520/12296/2020, від 21 січня 2021 року у справі №200/7905/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №200/9828/19-а, від 23 лютого 2021 року у справі №812/154/17, від 30 листопада 2022 року у справі №640/85/20, від 11 лютого 2021 року у справі №300/598/20, від 27 травня 2021 року у справі №640/20812/18, від 21 січня 2021 у справі №200/7905/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20, від 11 лютого 2021 року у справі №320/3843/20, від 24 червня 2021 року у справі №520/8054/2020, від 31 березня 2021 року у справі №200/9828/19-а, за якою під час звільнення підлягає виплаті компенсація за всі невикористанні поліцейськими та, відповідно, особами рядового та начальницького складу ДБР дні, як основної, так і додаткової відпустки (оскільки вказані суб`єкти користуються одними і тими самими нормами Закону №580-VIII щодо соціального захисту).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ТУ ДБР, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 , проходив службу з 19 березня 2021 року по 31 січня 2023 року у ТУ ДБР, розташованому у місті Миколаєві, на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Другого оперативного відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві.

Наказом Директора ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, №12-ос/дск від 30 січня 2023 року позивача звільнено зі служби у ДБР у запас з вказаної посади за угодою сторін.

В наказі зазначено, що при звільнені компенсовано 04 календарних дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2023 рік.

06 лютого 2023 року позивач звернувся до відповідача про виплату йому компенсації за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки.

Листом від 14 лютого 2023 року позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати компенсації за 48 календарних днів невикористаної оплачуваної відпустки з посиланням на п.95 Положення №743 та розділ ІІІ Інструкції №348.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню саме ст. 24 Закону №504/96-ВР та ст. 83 КЗпП України, за якими у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, .ч.ч.1, 2, 5, 6 ст. 14, ч.ч.1, 2 ст. 19, ч.ч.1, 2 ст. 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопада 2015 року №794-VIII.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Закон України "Про Державне бюро розслідувань" визначає правові основи організації та діяльності ДБР.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.

Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДБР зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом положень ч.ч.5, 6 ст. 14 Закону №794-VIII трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників ДБР відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями відповідно Закону 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

На підставі встановленого, Закон №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно Закону 580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу ДБР, застосуванню підлягають відповідні норми Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України, за якою особу не може бути позбавлено такого права.

Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону №580-VIII, за якою поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч.ч.8, 11 ст. 93 Закону №580-VIII, а саме: до поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів доходить висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч.ч.2, 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників КЗпП України.

Так, відповідно ч.1 ст. 24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

До такого ж висновку 19 січня 2021 року дійшов Верховний Суд у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №640/85/20 вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29 травня 2001 року передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2022 роки 48 календарних дні щорічної відпустки, що правильно було встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що абз.2 п.95 Положення №743 визначена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку лише за рік у якому був звільнений робітник, оскільки дана норма не передбачає заборону у виплаті компенсації за невикористану відпустку за інші роки перебування працівника у трудових відносинах з роботодавцем.

В свою чергу, колегія суддів констатує, що під час розгляду апеляційним судом даної справи відповідач не заперечував щодо розрахунку суми грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 132 025,44 грн., таким чином не має підстав для перегляду її правильності.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2023 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.