Справа № 380/10508/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2023-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/10508/23 пров. № А/857/16740/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

за участю представника позивача Зубашевського Н.П.,

за участю прокурора Гончара Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року, прийняте суддею Чаплик І.Д. у місті Львові, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» до Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за участі Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та скасування рішення,-

встановив:

ТОВ «Галичбудмонтаж» (надалі - ТОВ, позивач) звернулося з адміністративним позовом до Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ДВС, відповідач) за участі Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною та скасування постанови від 27.04.2023 ВП № 71306773 ДВС про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 відмовлено в задоволенні позову.

Суд зазначив, що аналіз змісту виконавчого документа - наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва свідчить про те, що ним постановлено витребування майна будівель і споруд військового містечка у м.Львові по вул.Авіаційній, 7 у Закритого акціонерного товариства «Персенківка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник», Приватного акціонерного товариства «Ірокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», а обов`язок щодо передачі цього майна покладено на цих осіб, тобто також на ТОВ «Галичбудмонтаж», оскільки наказом зобов`язано, в тому числі і ТОВ, передати будівлі і споруди на баланс Державного підприємства «Львівське будівельно-монтажне управління».

Суд звернув увагу на те, що під час виконавчого провадження позивач лише один раз 04.04.2023 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив на підставі п.п.6 п.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється. Також зазначив про невідповідність виконавчого документа п.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо доводів позивача вказаних у позовній заяві про неможливість виконання рішення господарського суду у зв`язку з відсутністю об`єктів нерухомості, зазначених у виконавчому документі, суд зазначив, що до матеріалів справи не долучено жодних доказів відсутності у боржника визначеного виконавчим документом майна.

Позивач не надав доказів звернення до суду чи державного виконавця з заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, а, відповідно, і встановлення у ході розгляду заяви обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ТОВ подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з огляду на не передання позивачем (боржником) зазначеного майна стягувачу виконавцем було винесено оскаржувану постанову.

Проте, не передання пов`язане із об`єктивною відсутністю в натурі зазначеного майна у ТОВ «Галичбудмонтаж», що підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №2029 ВІД 17.07.2020, висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №539/23 від 24.01.2023, складеним НДІ Судових експертиз та права, інформацією (витягом) із ДРРПНМ, сформованим П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, - про що було доведено до відома ДВС відповідним листом. Указані матеріали долучені до матеріалів справи.

Суд попередньої інстанції оскаржуване рішення мотивував тим, що нібито «майно, яке зазначено у наказі господарського суду, може перебувати у фактичному користуванні позивача без реєстрації».

Однак вказані висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону з огляду на закріплений у рішеннях Великої Палати Верховного Суду принцип реєстраційного підтвердження володіння, на виконання витребування із якого скеровані судові накази (виконавчі документи), за невиконання яких винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу.

Звертає увагу на те, що записи про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за загальним правилом містять достовірні відомості саме про володільців цих об`єктів. Із цього випливає, що «позбавлення володіння нерухомістю, права на яку вже зареєстровано, може бути здійснено лише шляхом внесення запису про право власності до реєстру... за іншою особою».

Аналогічні висновки наведені у постанові ВП ВС від 20 червня 2023 у справі №362/2707/19 провадження № 14-21цс22, де зазначено про те, що власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

Міністерство оборони України у відзиві на апеляційну скаргу наводить аргументи, подібні висновкам суду, викладеним в оскаржуваному рішенні. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без з мін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі заяви стягувача від 13.03.2023 Міністерства оборони України, 20.03.2023 державним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71306773 з примусового виконання наказу №32/77т, виданого 15.08.2022 Господарським судом міста Києва, про витребування майна будівель і споруд військового містечка у АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок (А-2), будівлю побутового призначення (Е-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-І), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1) склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я-1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв. м., витребувано майно - будівлі і споруди військового містечка у АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок (А-2), будівлю побутового призначення (Е-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-І), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1) склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я- 1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв м. у Закритого акціонерного товариства «Персенківка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник», Приватного акціонерного товариства «Ірокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» та зобов`язання їх передати вищевказані будівлі і споруди на баланс Державного підприємства «Львівське будівельно-монтажне управління». Сторонами у цьому виконавчому провадженні є: боржник ТОВ «Галичбудмонтаж» та стягувач Міністерство оборони України.

04.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив на підставі п.п.6 п.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється. Зазначив, що згідно з п.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначається в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що такий обов`язок чи право є солідарним, а по факту власність ТОВ є солідарною. Також просив закрити виконавче провадження №71306773 і згідно з ст.37 п.6 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу.

27.04.2023 за невиконання рішення суду та ненадання підтвердження про повне чи часткове самостійне виконання рішення суду державним виконавцем у порядку ст.ст.63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу на боржника ТОВ «Галичбудмонтаж» у розмірі 5100,00 грн, та зобов`язано виконати рішення суду.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 16 частини третьої статті 18 цього ж Закону передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, врегульований статтею 63 Закону № 1404-VIII, за змістом частин першої - третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частиною другою статті 63 передбачено, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Стаття 75 Закону № 1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (частина перша статті 75 Закону № 1404-VIII).

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (частина друга статті 75 Закону № 1404-VIII).

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Для визначення наявності підстав для врахування вищевказаної судової практики визначальною обставиною є встановлення судом невиконання судового рішення за умови лише поважних причин.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 жовтня 2021 у справі № 360/4705/20.

У спірному випадку причиною невиконання наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва про витребування майна позивач вказує відсутність у нього на балансі зазначених в наказі об`єктів нерухомості та відсутність таких в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також зазначає про допущені описки щодо реквізитів стягувача Міністерства оборони України.

Як встановлено судом із матеріалів справи, під час виконавчого провадження позивач лише один раз 04.04.2023 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив на підставі п.п.6 п.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється. Також зазначив про невідповідність виконавчого документа п.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за вказаною нормою у виконавчому документі зазначається в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що такий обов`язок чи право є солідарним, а по факту власність ТОВ «Галичбудмонтаж» є солідарною. Однак, вказані причини не унеможливлюють виконання виконавчого документа. Інші звернення чи докази в підтвердження поважності причин невиконання рішення суду в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

З приводу покликання апелянта на те, що код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється колегія суддів зазначає про те, що це не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа. Незначні неточності у виконавчому документі не тягнуть за собою його недійсність.

З приводу покликання апелянта на неможливість виконання рішення господарського суду у зв`язку з відсутністю об`єктів нерухомості, зазначених у виконавчому документі, то суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що до матеріалів справи не долучено жодних доказів відсутності у боржника визначеного виконавчим документом майна. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яку позивач долучив до матеріалів справи, відображає актуальну інформацію про зареєстровані об`єкти речових прав, які належать на праві власності позивачу. Проте, майно, яке зазначено у наказі господарського суду, може перебувати у фактичному користуванні позивача без реєстрації.

Суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про існування обставин, за яких прийняте у даній справі рішення, не може бути виконано.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що постанова про накладення штрафу від 27.04.2023 ВП № 71306773 відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, а тому відсутні підстави для її скасування.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі №380/10508/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 06.11.2023