Справа № 200/14961/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року справа №200/14961/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі № 200/14961/21 (головуючий суддя І інстанції Чекменьов Г.А.), складеного в повному обсязі 20 січня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості з пенсії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати належної пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 31 травня 2018 року у сумі 11 267,97 грн. та за період з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року у сумі 41 800,00 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по пенсії з 01 серпня 2017 року по 31 травня 2018 року у сумі 11 267,97 грн. та за період з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року у сумі 41 800,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 належної пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2021 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в повному обсязі наявну заборгованість з пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2021 року з урахуванням виплачених сум.

З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 24.11.2017 року у справі № 233/4882/17 виконане відповідачем, а саме: виплата пенсії позивачу поновлена з 01.08.2017 р., заборгованість по пенсії за період з 01.08.2017 р. по 28.02.2018 р. в розмірі 11 267,97 грн. виплачена у повному обсязі в червні 2018 року.

Крім того, зроблений розрахунок суми заборгованості з пенсії за період з 01.03.2018 р. по 31.05.2018 р., яка складає в сумі 4 829,13 грн., яка не виплачена. Відповідач зазначає, що з 01.06.2018 р. позивач отримує поточну виплату пенсії шляхом перерахування на розрахунковий рахунок, який відкритий в АТ «Ощадбанк».

Отже відповідач вважає, що діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, прийнятими Кабінетом Міністрів України.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України, який видано органом 1442 від 01.09.2021 року, РНОКПП НОМЕР_1 .

Згідно з копією довідки від 01.09.2017 року № 1425-68355 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 , фактично перебуває за адресою: АДРЕСА_2

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області на підставі електронної пенсійної справи.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 листопада 2017 року у справі № 233/4882/17 Костянтинівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зобов`язано поновити виплату пенсії за віком позивачу з серпня 2017 року.

Листом від 14.07.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило позивача, що рішення суду від 24.11.2017 року у справі № 233/4882/17 виконано добровільно та в повному обсязі, а саме, пенсія за період з 01.08.2017 року по 31.05.2018 року нарахована та виплатний період з червня 2018 року. В червні 2018 року заборгованість за період з 01.08.2017 року по 31.05.2018 року у розмірі 11 276,97 грн. виплачена позивачу у повному обсязі. Що стосується заборгованості з пенсії за період з 01 березня 2018 року по 31.05.2018 року та за період з 01.11.2019 року по 30.06.2021 року, вказана заборгованість не виплачена у зв`язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача має бути відновленим шляхом зобов`язання виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в повному обсязі наявну заборгованість з пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2021 року з урахуванням виплачених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні, право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 5 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати та нарахування пенсії позивачу, здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Цієї думки підтримується Верховний Суд у рішенні у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18).

Оцінюючи надані сторонами докази суд враховує, що в обґрунтування заявлених вимог, позивачем суду надані виписки Банку «Укргазбанку» з період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року та виписки банку АТ «Ощадбанк» за період з 12.06.2018 року по 17.10.2021 року, в яких відсутня інформація щодо зарахування на ці карткові рахунки позивача пенсії за період з 01.08.2017 року по 31.05.2018 року у розмірі 11 276,97 грн., проте, містять інформацію про виплату поточних сум пенсії.

Вказані докази не можуть беззаперечно вказувати на розмір невиплаченої пенсії, оскільки громадяни не обмежені в можливості відкриття та кількості рахунків в банківських установах.

Водночас, згідно з випискою з пенсійної справи позивача за період з березня 2016 року по листопад 2021 року позивачу пенсія за спірний період, а саме: з серпня 2017 року по травень 2018 року виплачена щомісячно у розмірі 1 609,71 грн. у спосіб виплати банк.

Згідно з довідкою № 10673 від 14.12.2021 року, виданою відповідачем, ОСОБА_1 отримав пенсію за період з червня 2018 року по грудень 2021 року у загальній сумі 85 463,55 грн., із зазначенням, що борг за період з 01.03.2018 р. по 31.05.2018 р. в сумі 4 829,13 грн. нараховано, проте не виплачено.

Згідно з наданої відповідачем копії виписки аналітики нарахувань пенсії за період з січня 2017 року по лютий 2023 рік, станом на 18 січня 2023 року позивачу виплачена пенсія за спірний період, зокрема, не виплачена лише пенсія за лютий 2023 рік у сумі 2 500,00 грн.

Таким чином, жодна зі сторін не надала до суду беззаперечних відомостей про суми невиплаченої пенсії позивачу, тобто актуальної заборгованості станом на час розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що Пенсійним фондом України порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки позивачу не виплачена пенсія за спірний період, права позивача мають бути відновленими шляхом зобов`язання виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в повному обсязі наявну заборгованість з пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2021 року з урахуванням виплачених сум.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 257, 308, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі № 200/14961/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2023 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв