Справа № 520/20742/23
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

07 листопада 2023 року № 520/20742/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5,м. Харків,61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області () адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 5, в не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.07.2023 року по 27.07.2023 року.

-зобов`язати ГУНП в Харківській області () адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 5, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.07.2023 року по 27.07.2023 року.

Дослідивши надані матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Матеріалами справи підтверджено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України ЗУ «Про Національну поліцію» територіальні органи Міністерства внутрішніх справ були ліквідовані як юридичні особи публічного права та утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції України. У зв`язку з чим Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було ліквідовано.

З 07.11.2015 по 03.07.2023 ОСОБА_1 проходив службу на різних посадах в структурних підрозділах ГУНП в Харківській області

28.06.2023 ГУНП в Харківській області був виданий наказ № 288 о/с, згідно якого Позивача, старшого інспектора чергового чергової частини сектору моніторингу відділу поліції № 1 Харківського районного управління № 2 ГУНП в Харківській області звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 03 липня 2023 року.

При звільненні Позивача, Відповідач в порушення ст. 116 КЗпП не повідомив Позивача про суми, нараховані та виплачені Позивачеві при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які Позивач має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) та не здійснив виплати, що належать Позивачеві при звільненні, а саме: грошової компенсації за невикористану у 2023 році оплачувану відпустку.

З метою досудового врегулювання та поновлення порушених трудових прав, Позивачем на адресу Відповідача направлено клопотання від 06.07.2023 про виплату грошової компенсації за невикористану у 2023 році оплачувану відпустку.

27 липня 2023 року Відповідач здійснив нарахування грошового забезпечення за період з 01 по 02 липня 2023 та грошової компенсації за невикористану у 2023 році оплачувану відпустку.

Таким чином, враховуючи дату звільнення Позивача 03.07.2023 та дату нарахування грошового забезпечення за липень 2023 та грошової компенсації за невикористану у 2023 році оплачувану відпустку вбачається, що фактичний розрахунок Відповідача із Позивачем проведений поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що є підставою для виплати Позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку згідно абз. 1 ст. 117 КЗпП України, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-УІІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-УІІІ), який набрав чинності 07.11.2015.

Згідно п. 4 ч. 10 ст. 62 Закону № 580, поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова N° 988) та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Порядок № 260).

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Суд звертає увагу на той факт, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Наведені питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до абз. 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, слід прийти до висновку про можливість застосування до спірних відносин норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з органів Національної поліції.

При цьому розрахунок суми покладається на Відповідача, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.12.2020 по справі 521/21718/16-а, від 30.09.2020 по справі №280/676/19, від 20.02.2018 по справі №522/5664/17.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідний обов`язок роботодавця щодо відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, від 29.04.2020 у справі 821/569/17.

Велика Палата Верховного Суду в постанові № 21-1765а15 зазначив, що передбачений частиною першою статі 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, тобто роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум).

Предметом спору у даному позові, є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що оскільки Позивач звільнений зі служби 03.07.2023, а середній заробіток виплачується роботодавцем за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в даному випадку необхідно зобов`язати ГУНП в Харківській області виплатити на користь Позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.07.2023 по 27.07.2023.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області () адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 5, в не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.07.2023 року по 27.07.2023 року.

Зобов`язати ГУНП в Харківській області () адреса: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 5, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.07.2023 року по 27.07.2023 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.