Справа № 620/13047/23
Суддя: Оксана ТИХОНЕНКО
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 року м. Чернігів Справа № 620/13047/23

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі позивачу, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби на підставі Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей'', форма і порядок видачі якого встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 ''Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби'';

зобов`язати відповідача видати позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби на підставі Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей'', форма і порядок видачі якого встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 ''Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби''.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона як член сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, має право на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби на підставі Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей''. Відмову відповідача у видачі відповідного посвідчення вважає протиправною, оскільки спільно проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу по день його смерті.

12.09.2023 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити та зазначає, що дія Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» на позивача не поширюється, у зв`язку з чим права на отримання посвідчення член сім`ї загиблого військовослужбовця остання не має.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач з 20.05.2000 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

27.02.2017 шлюб був розірваний, але з травня 2017 року позивач знову проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 загинув під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії під час обстрілу з боку Збройних сил російської федерації поблизу н.п. Червоне Харківської області. Травма та причини смерті, так, пов`язані з захистом Батьківщини.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.08.2022 ОСОБА_2 помер (а.с.10).

Згідно витягу з наказу командира 30 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 19.09.2022 № 116-РС позивача виключено зі списків особового складу Збройних Сил України, в зв`язку зі смертю (а.с.15).

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 16.01.2023 з урахуванням додаткового рішення від 25.01.2023 у справі №741/759/22 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з травня 2017 року по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18-22).

Відповідно до наказу начальника Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 19.06.2023 №515 перерахована одноразова грошова допомога на рахунок, дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану, солдата ОСОБА_2 в розмірі 1/5 частини (призначеної одноразової грошової допомоги 15000000 грн) в сумі 3000000,00 грн.

На заяву позивача від 30.03.2023 щодо видачі посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби за загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , листом №5/5756с відповідач відмовив позивачу у наданні відповідного посвідчення, зазначивши, що права на отримання посвідчення позивач не має, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 27.02.2017 (рішення Носівського районного суду, справа №741/67/17 (а.с.25).

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону № 2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону № 2011 дія цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 13 ст. 14 Закону № 2011).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками N 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

Таким чином для видачі позивачу відповідного посвідчення необхідно, щоб на неї поширював свою дію Закон №2011.

В свою чергу, п.6 ст.18 Закону № 2011 визначає конкретний перелік осіб, які мають право на отримання передбачених пільг, а саме: вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Як встановлено судом, рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 27.02.2017 у справі №741/67/17, розірвано шлюб, зареєстрований 20 травня 2000 року у виконкомі Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що було зроблено актовий запис за № 2 (а.с.16-17).

Таким чином, аналізуючи вказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що позивач не є членом сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

Щодо посилання позивача, на рішення Носівського районного суду від 16.01.2023 та додаткове рішення цього ж суду від 25.01.2023 у справі 741/759/22, яким встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з травня 2017 року по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд зазначає наступне.

Так, у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік проживають разом, ведуть спільне господарство, разом виховують дітей, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Але при цьому вони не перебувають у шлюбі. В окремих сферах правовідносин (житлових, цивільно-майнових, сімейних, трудових та інших) такі відносини можуть підпадати під поняття сім`ї, а її учасники визнаватися членами сім`ї, яким з огляду на об`єктивну відмінність їх змісту у відповідних галузях законодавства надаються або не надаються (обмежуються) відповідні права та обов`язки.

Ззовні такі відносини подібні до шлюбних. Однак попри цю схожість, вони не уподібнюються (не ототожнюються) з ними, і жінка та чоловік, які утворили неодружену сімейну пару та за певних унормованих правовідносин можуть вважатися членами сім`ї, що не є рівнозначним поняттям «чоловік» та «дружина», позаяк саме цими термінами закон персоніфікує кожного з подружжя як суб`єкта правовідносин між собою.

У Законі №2011-ХІІ чітко й однозначно визначено перелік осіб, які мають право на отримання передбачених пільг, а саме: вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, до яких жінка чи чоловік, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не належать.

Встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу і визнання за її учасниками статусу члена сім`ї не легітимізує і не може легітимізувати (узаконити) правове становище неодруженої сімейної пари як подружньої, оскільки за законом подружжя утворюється не від тривалості чи стійкості взаємин, а після реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Суд зазначає, що встановлення такого факту не є безумовною умовою для набуття статусу члена сім`ї загиблого.

Таким чином, позивач хоч і проживала спільно з загиблим військовослужбовцем, однак у зареєстрованому шлюбі з ним на час його загибелі не перебувала, а тому відповідачем правомірно відмовлено останній у видачі посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби на підставі Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей''.

Таким чином посилання позивача на рішення Носівського районного суду від 16.01.2023 та додаткове рішення цього ж суду від 25.01.2023 у справі 741/759/22 є безпідставним, оскільки встановлення вказаними рішеннями факту спільного проживання позивача та загиблого військовослужбовця може впливати на виникнення та припинення окремих цивільних прав та обов`язків, однак не створює підстав для набуття позивачем статусу члена його сім`ї.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 роз`яснив, що умови постійного проживання і ведення спільного господарства розширюють коло членів сім`ї загиблого військовослужбовця лише в частині тих родичів, які не належать до близьких (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші) і не поширює свою дію на колишнє подружжя.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, зокрема у постанові від 19.03.2021 по справі № 1840/2940/18.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Гетьмана Полуботка, 68, м. Чернігів, 14013, ).

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2023.

Суддя Оксана ТИХОНЕНКО