Справа № 500/332/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/332/23 пров. № А/857/16549/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Ільчишин Н. В.;

за участю секретаря судового засідання Петрунів В.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 500/332/23 (головуючий суддя Подлісна І. М., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складений 09.08.2023) за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2023 року Тернопільським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування наказів в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368-о від 20 грудня 2022 року «Про оголошення наказу Державної податкової служби України» зі змінами внесеними наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369- о від 21 грудня 2022 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-О», поновлення позивача на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06.01.2023, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що правової підстави для розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» не було, оскільки відсутнє волевиявлення двох сторін трудового договору (контракту), а тому наказ про звільнення позивача із займаної посади №1440-О від 06 вересня 2022 року є неправомірним. Позивач вказував, що написана ним заява про звільнення не містить ні дати складання, ні дати з якої позивача слід звільнити. Написання такої заяви було вимогою роботодавця, а тому дану заяву не можна вважати підтвердженням волі ОСОБА_1 залишити займану посаду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано ті самі підстави, що і в обгрунтування вимог позовної заяви.

Відповідачами надіслано до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу, в яких висловлено прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представники відповідачів - проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

Представниця позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Приватним підприємством «Телерадіокомпанія «Смайл» було подано клопотання про дозвіл на проведення відеозйомки в залі суду під час розгляду даної справи. В судове засідання просили допустити кореспондента ОСОБА_2 та оператора ОСОБА_3 .

Представники позивача та відповідачів заперечили проти задоволення даного клопотання.

Головуючим суддею ознайомлено представників сторін з наказом голови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2022 №47 «Про особливості організації роботи Восьмого апеляційного адміністративного суду на період дії воєнного стану».

Відповідно до п.1.3 даного наказу, на період дії правового режиму воєнного стану обмежено пропуск до приміщень суду осіб, які не включені у п.1.2. цього наказу.

Згідно п.1.2 вказаного наказу, слід здійснювати пропуск до приміщень суду виключно суддів та працівників апарату суду; учасників судового процесу, які прибули згідно із судовим викликом на поточну дату або для ознайомлення із матеріалами судової справи; осіб, які прибули для виконання невідкладних робіт; осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, під час проходження в суді практики або громадян з числа молоді, під час проходження стажування в суді- відповідно до наказу керівника апарату суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні заявленого клопотання про допуск в судове засідання кореспондента ОСОБА_4 та оператора ОСОБА_5 з метою здійснення відеозйомки.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідачів, проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що наказом голови Державної податкової служби України № 1248-0 від 09 грудня 2020 року «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду начальника головного управління ДПС у Тернопільській області 10 грудня 2020 року, у порядку переведення з Головного управління ДПС у Тернопільській області, шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та до визначення переможця на цю посаду за результатами конкурсного відбору відповідно до законодавства. Граничний строк перебування особи на посаді державної служби, призначення на яку відбулося шляхом укладення контракту, становить не більше двох місяців після відміни карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с. 16-17).

Наказом в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з ним розрахунку згідно з чинним законодавством (а.с. 18).

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368-о від 20 грудня 2022 року «Про оголошення наказу Державної податкової служби України» оголошено наказ № 1440-о; постановлено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21 грудня 2022 року (а.с. 19).

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369-о від 21 грудня 2022 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-о», з урахуванням продовження періоду тимчасової непрацездатності позивача, внесено зміни до наказу № 368-о шляхом зміни дати звільнення на 02 січня 2023 року (а.с. 20).

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-о», з урахуванням продовження періоду тимчасової непрацездатності позивача, внесено зміни до наказу № 368-о шляхом зміни дати звільнення на 05 січня 2023 року (а.с. 21).

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України від 10 грудня 1995 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно зі статтею 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін (а.с. 40 зворот).

Лист погодження Мінфіну від 02 вересня 2022 року №17030-17-62/19623 про погодження звільнення ОСОБА_1 також не містить пропозиції/рішення, з якого може бути розірвано трудовий договір з позивачем, що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача (а.с. 41 зворот).

Крім того, заява про звільнення не містить дати її написання.

Як зазначив позивач в позовній заяві, вказана заява про звільнення написана ним за вимогою керівництва у січні 2021 року у приміщенні ДПС України. Зміст заяви було продиктовано ОСОБА_1 та пояснено, що складання такої заяви є усталеною практикою та є засобом довіри між позивачем та керівництвом ДПС України (а.с. 2).

З огляду на наведене, апеляційний суд звертає увагу на те, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Колегія суддів апеляційного суду вважає недопустимим незазначення конкретної дати звільнення за угодою сторін. В копії самої заяви, цієї дати не зазначено. Факт усної домовленості (у випадку наявності такої) не підтверджений ніяким доказом в судовому порядку, не може бути підставою припинення угоди сторін за взаємною згодою.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин (державної служби) з підстав, визначених у пункті 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Слід також зазначити, що постановою КМУ №55 від 17.01.2018 «Деякі питання документування управлінської діяльності» затверджено Типову інструкцію з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади (далі - Інструкція).

Відповідно до п.148 Інструкції, усі документи, що надходять до установи, приймаються централізовано службою діловодства.

Згідно п.156 Інструкції, реєстрація документів всіх категорій полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформлення реєстраційно-моніторингової картки в електронній формі у системі електронного діловодства із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим внесенням до реєстраційно-моніторингової картки необхідних відомостей.

З копії заяви позивача про звільнення видно, що на даній заяві не проставлено реєстраційний індекс. Вказане свідчить про порушення норм Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади.

З огляду на наведене, є обґрунтованими та підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправними та скасування наказів в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368- о від 20 грудня 2022 року «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о» зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369-о від 21 грудня 2022 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20 грудня 2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о» та в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20 грудня 2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о».

Що ж стосується вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області, то апеляційний суд зазначає, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що належним способом захисту позивача є поновлення позивача саме на посаді з якої його було звільнено.

Схожу правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 14.05.2020 у справі №815/5173/17, від 28.04.2020 у справі №803/1560/17, від 29.06.2022 у справі №640/18748/19.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене суд першої інстанцій повно встановив фактичні обставини справи щодо обставин звільнення позивача, але неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Слід також зазначити, що оскільки ОСОБА_1 був звільнений наказом Державної податкової служби України, то саме Державна податкова служба України повинна поновити позивача на посаді.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Проте, зробивши помилковий висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суд першої інстанції не встановив та не дослідив питання щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки Головного управління ДПС у Тернопільській області від 30.01.2023 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 716,8181 грн. (а.с. 24). Розрахунок здійснено у відповідності до Порядку №100.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 06 січня 2023 року по 26 жовтня 2023 року складає 210 робочих днів, а тому стягненню на користь позивача підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 150531,80 грн. (210 днів х 716,8181грн.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові по справі №826/6583/14 від 15.02.2019, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Тому, визначенню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших платежів.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні № 2-рп/2008 від 29 січня 2008 року, зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст. 43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст. 41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Звідси, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Відповідно до ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 виправлено ряд описок в резолютивній частині даної постанови. Вказана ухвала врахована при виготовленні повного тексту постанови.

Керуючись статтями 241, 250, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 500/332/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати накази в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368- о від 20 грудня 2022 року «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о» зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369-о від 21 грудня 2022 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20 грудня 2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о» та в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20 грудня 2022 року №368-о «Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 150531,80 (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот тридцять одну) грн. з врахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 06.11.2023