Справа № 380/18371/22
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 рокусправа № 380/18371/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Желік О.М., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить суд:

-визнати протиправною бездіяльності командира Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо не розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 від 27.11.2022 щодо його звільнення з військової служби та дії посадових осіб командування військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_3 ) та їх рішення щодо відмови в задоволенні такого рапорту та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_3 ) розглянути такий рапорт та подані документи та вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Ухвалою суду від 22.12.2022 року прийнято позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до Відповідача із рапортом, який зареєстрований 27.11.2022 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" - за сімейними обставинами, а саме - у зв`язку із необхідністю догляду за матір`ю. Проте, командир військової частини НОМЕР_1 резолюцією на рапорті доручив помічнику командира з правової роботи надати роз`яснення позивачеві, що у відповідача відсутні підстави для його звільнення з військової служби.

Позивач не погоджується із бездіяльністю відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення його із військової служби, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права та просить позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

01.02.2023 відповідач надіслав лист, в якому заперечує проти задоволення позову, зазначає, що згідно із витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №24 від 24.01.2023 позивач вибув до нового місця служби м. Дніпро.

Із наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в складі 22 окремого мотопіхотного батальйону.

Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 27.11.2022 про звільнення зі строкової військової служби, який зареєстрований за вх.№3834 від 27.11.2022 на підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" - за сімейними обставинами, а саме - у зв`язку із необхідністю догляду за матір`ю, долучивши до рапорту документи, які, на його думку, підтверджують підстави для звільнення.

Командир військової частини НОМЕР_4 відмовив позивачу у задоволенні рапорту за вх.№3834 від 27.11.2022, зазначивши у нижньому лівому кутку аркуша рапорту ОСОБА_1 про відсутність підстав для звільнення, а саме вказано про відсутній висновок СМЕК або ЛКК про необхідність здійснення постійного догляду. Крім того відповідно до довідки про склад сім`ї є інші повнолітні особи, які можуть здійснювати догляд за хворою.

12.12.2022 року Позивач звернувся із скаргою до Військової служби правопорядку Збройних Сил України, в якій просив вжити заходи щодо розгляду рапорту про звільнення його із військової служби.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не вчинення дій, передбачених для звільнення позивача на підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Частиною 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачається, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

під час воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

Наявність у військовослужбовця обов`язків, необхідність виконання яких визначена законодавцем як підстава для звільнення з військової служби, має бути підтверджена відповідними документами

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут), визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до пункту 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Приписами пункту 14 Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний Статут). Цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Згідно з пунктом 115 Дисциплінарного Статуту вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Суд зазначає, що рапорт передбачає собою вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим зверненням військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.

Разом з тим, спеціальне законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не містить положень щодо порядку та строку розгляду рапортів військовослужбовців.

Приписами статті 20 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,-звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів а моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі Інструкція № 735).

Положення Інструкції №735 в частині вимог до звернення та термінів розгляду звернень повністю кореспондуються з вимогами Закону України «Про звернення громадян».

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначаються та регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Відповідно до абзаців першого-четвертого пункту 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом першим пункту 234 Положення № 1153 передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Отже, бажання військовослужбовця звільнитися з військової служби виражається у формі письмової заяви рапорта, до якого додаються документи, які підтверджують підстави звільнення. Такий рапорт повинен бути розглянутий командуванням військової частини, до якої зараховано військовослужбовця, що виявив бажання звільнитися з військової служби.

Суд встановив, що Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 27.11.2022 про звільнення зі строкової військової служби, який зареєстрований за вх.№3834 від 27.11.2022 на підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" - за сімейними обставинами, а саме - у зв`язку із необхідністю догляду за матір`ю, долучивши до рапорту документи, а саме: копію паспорта, копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копію висновку ЛКК, копію довідки з місця проживання, копію довідок про навчання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно відмітки на самому рапорті такий зареєстрований у ВЧ 27.11.2022 року за вх.№3834.

Також, суд встановив, що отримавши рапорт позивача, відповідач зобов`язаний був розглянути вказаний рапорт у порядку, передбаченому Положення про проходження військової служби у ЗСУ.

Натомість відповідач обмежився написанням у нижньому лівому кутку аркуша рапорту ОСОБА_1 про відсутність підстав для звільнення, а саме вказано про відсутній висновок СМЕК або ЛКК про необхідність здійснення постійного догляду. Крім того відповідно до довідки про склад сім`ї є інші повнолітні особи, які можуть здійснювати догляд за хворою, без покликання на норму закону та обставини, що слугували для такого висновку.

Беручи до уваги наведені вище обставини, суд доходить висновку, що військова частина НОМЕР_1 , отримавши рапорт позивача за вх.№3834 від 27.11.2022 про звільнення з лав Збройних Сил України разом з доданими до нього документами не розглянула його, тому таку поведінку військової частини НОМЕР_1 у межах спірних правовідносин суд розцінює як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка порушує законні права та інтереси позивача.

Щодо вимог позивача про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_3 ) розглянути такий рапорт та подані документи та вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби, суд враховує таке.

Частиною першою ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд, на виконання приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, зобов`язаний перевірити, чи дія, бездіяльність та рішення суб`єкта владних повноважень вчинені/прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд звертає увагу, що згідно долученого до матеріалів справи витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.01.2023 за №24, військовослужбовця військової служби за мобілізацією солдата ОСОБА_1 , стрільця-санітара 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 21.01.2023 №14-РС в розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 вважати таким, що 24.01.2023 року справи та посаду здав та вибув до нового місця служби м. Дніпро.

З 24.01.2023 року Позивача виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для зобов`язання Відповідача на підставі рапорту вчинити дії щодо звільнення з військової служби Позивача, оскільки такий з 24.01.2023 не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та виключений із особового складу, а відтак в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до Військової частини до особового складу якої він включений(зарахований) та в якій проходить військову службу з рапортом про звільнення з військової служби підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з наданням належних доказів на підтвердження факту необхідності постійного догляду за даною особою.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач не навів жодних обставин та не надав належних доказів у спростування доводів позивача про порушення порядку розгляду його рапорту.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач, як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Втім при зверненні з цим позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією ІD № 4500-2339-5460-0238 від 20.12.2022 року.

Таким чином, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За таких обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, на час постановлення судом рішення у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді поданого 27.11.2022 року військовослужбовцем ОСОБА_1 рапорту від 27.11.2022 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Желік О.М.