Справа № 990/29/23
Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Мартєва С. Ю., Ткача І. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 990/29/23 (провадження № 11-80заі23)
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання рішення протиправним та нечинним повністю
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 травня 2023 року (судді Калашнікова О. В., Білак М. В., Загороднюк А. Г., Губська О. А., Соколов В. М.)
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративнимпозовом, у якому зазначив, що рішенням ВРП від 02 лютого 2023 року № 12/0/15-23 його позбавлено статусу судді у відставці.
Вважав рішення протиправним та незаконним, оскільки ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 158/803/14-к було змінено вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року про засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (у редакції Закону України від 11 червня 2009 року № 1508-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення», чинного на час вчинення злочину) за одержання 23 червня 2010 року хабаря в розмірі 3500 грн, та відповідно до вимог частини п`ятої статті 74 КК України позивача було звільнено від призначеного йому судом покарання з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. У вказаній ухвалі апеляційний суд виснував, що обвинувачений (позивач) підлягає звільненню від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а відповідно вирок суду в цій частині - зміні.
ОСОБА_1 зазначив, що за зміненим вироком Млинівського районного суду Рівненської області він не підлягає кримінальній відповідальності, а вирок не є обвинувальним. При звільненні особи від призначення покарання на підставі частини п`ятоїстатті 74 КК України вона відповідно до частини третьої статті 88 КК України вважається такою, що не має судимості. У разі відсутності кримінальної відповідальності особи не може бути відносно неї обвинувального вироку.
Позивач також указав, що не був присутнім під час розгляду у ВРП питання про припинення відставки, оскільки його не було повідомлено про час та дату розгляду цього питання, що є грубим порушенням його законних прав, а також принципів об`єктивності та справедливості, закріплених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), через фактичне позбавлення / обмеження прав неправомірними діями та бездіяльністю у процесі прийняття рішення.
- визнати протиправним та нечинним рішення ВРП від 02 лютого 2023 року № 12/0/15-23 про позбавлення позивача статусу судді у відставці;
- поновити його в статусі судді у відставці у зв`язку з незаконним рішенням ВРП;
- копію рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду направити до Пенсійного фонду України, який забезпечує виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, для поновлення виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання судді у відставці з 02 лютого 2023 року.
01 травня 2023року рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що ухвалою апеляційного суду ОСОБА_1 відповідно до частини п`ятої статті 74 КК України звільнено від призначеного вироком суду покарання з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, проте не звільнено від кримінальної відповідальності на час ухвалення ВРП оскаржуваного рішення відносно позивача.

Участь судді на засіданні ВРП при розгляді питання про припинення відставки не передбачена ні Регламентом ВРП, затвердженим рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), ні Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 травня 2023 року й ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

На думку скаржника, ні ВРП, ні Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не звернули уваги, що станом на 26 грудня 2022 року вирок Млинівського районного суду Рівненської області був без санкції, тобто без покарання, а отже, на той час, як і на сьогодні, ОСОБА_1 є несудимий.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, на думку позивача, безпідставно вказує, що вироком суду ОСОБА_1 був звільнений лише від покарання, хоча згідно з ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року він звільнений і від кримінальної відповідальності.

ОСОБА_1 наголосив, що розгляд справи ВРП без його повідомлення й участі є порушенням прав і свобод позивача, гарантованих статтею 55 Конституції України, яка передбачає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Крім того, посилання суду першої інстанції на Регламент ВРП та Закон № 1798-VIII як основні документи є необґрунтованими, оскільки статті Конституції України мають пряму дію і більшу юридичну силу, ніж інший закон чи Регламент ВРП.

Крім того, це є порушенням закріплених у статті 6 Конвенції прав, а саме, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежнім і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

ОСОБА_1 не зміг заявити вмотивовані відводи членам ВРП.

12 жовтня 2023 року постановою Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 травня 2023 року залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що 26 грудня 2022 року від Млинівського районного суду Рівненської області до ВРП надійшло повідомлення про набрання законної сили обвинувальним вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року щодо судді у відставці ОСОБА_1 , у зв`язку із чим у ВРП були передбачені пунктом 2 частини першої статті 145 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) підстави для прийняття оскаржуваного рішення від 02 лютого 2023 року № 12/0/15-23 про припинення відставки судді ОСОБА_1 .

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що ухвалоюІвано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_1 звільнено від призначеного вироком суду покарання у зв`язку із закінченням строків давності, проте його не звільнено від кримінальної відповідальності на час ухвалення ВРП оскаржуваного рішення.

Не є слушними твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що розгляд справи ВРП без його повідомлення й участі є порушенням прав і свобод позивача, гарантованих статтею 55 Конституції України, а також про те, що посилання суду першої інстанції на Регламент ВРП та Закон № 1798-VIII як основні документи є неправильними, оскільки статті Конституції України мають пряму дію і більшу юридичну силу, ніж інший закон чи Регламент ВРП.

Проаналізувавши норми законів № 1402-VІІІ, № 1798-VIII та Регламенту ВРП, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вони не передбачають здійснення виклику особи, щодо якої є вирок суду, який набрав законної сили, для її участі в розгляді питання про припинення відставки судді. Набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення умисного злочину є безальтернативною підставою для прийняття ВРП рішення про припинення його відставки.

ВРП під час розгляду питання про припинення відставки судді діє не в межах дисциплінарного провадження, а в межах її адміністративних повноважень ухвалювати відповідне рішення про припинення відставки судді. Відповідна процедура була, по суті, позасудовою та односторонньою і не передбачала вирішення «спору» для цілей статті 6 Конвенції. Таким чином, стаття 6 Конвенції не є застосовною до процедури розгляду ВРП питання про припинення відставки судді, чим спростовуються протилежні твердження апелянта.

ОСОБА_1 скористався правом захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань, визначеним частиною першою статті 55 Конституції України, звернувшись до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом.

Стосовно доводів скаржника про те, що, будучи відсутнім на засіданні ВРП, ОСОБА_1 не міг заявляти вмотивовані відводи членам ВРП, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ВРП при вирішенні питання про припинення відставки судді ОСОБА_1 розглядала заяву члена ВРП ОСОБА_2 про самовідвід під час розгляду вказаного питання та відмовила в задоволенні цієї заяви. Самовідводів від інших членів ВРП під час розгляду питання про припинення відставки судді ОСОБА_1 заявлено не було.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висловлюємо окрему думку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначає Закон № 1798-VIII.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Тобто ВРП є публічним органом державної влади, який приймає рішення на виконання пріоритетів судової реформи - відновлення довіри суспільства до українського судочинства, забезпечення в судах верховенства права та незалежності суддів.

ВРП має демонструвати зразкову діяльність державного органу, яка включає в себе дотримання всіх основних принципів реалізації прав і свобод осіб.

Люди покладаються на органи публічної влади у різних сферах повсякденного життя. У багатьох випадках рішення, ухвалені органом публічної влади, суттєво впливають на економічний і соціальний добробут кожної людини. Тому важливо, щоб правові системи передбачали та застосовували принципи, які є ефективними для встановлення та підтримки довіри населення до справедливого й належного функціонування органів публічної влади.

Ефективне публічне адміністрування та зважене ухвалення рішень суб`єктами владних повноважень - основа належного врядування та його складової - концепції належної адміністрації, яким притаманні такі елементи верховенства права, як законність, підзвітність, прозорість, співучасть, об`єктивність, неупередженість, а також демократизм та інституційність.

Принципи належного врядування повинні застосовуватися суб`єктами владних повноважень у їхній діяльності під час вирішення питань щодо виникнення, зміни і припинення суб`єктивних прав та інтересів особи.

З цією метою Комітетом Міністрів Ради Європи було надано ряд рекомендацій, серед яких, зокрема, є Рекомендація CM/Rec(2007)7 «Щодо належного адміністрування», Рекомендація № R(87)16 «Щодо адміністративних процедур, які стосуються великої кількості осіб», Резолюція (77) 31 «Про захист особи відносно актів адміністративних органів».

Резолюція 77 (31) «Про захист особи відносно актів адміністративних органів», прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 28 вересня 1977 року, до адміністративної процедури відносить п`ять основних складових (принципів):

- право особи бути заслуханою (почутою);

- право доступу до інформації (матеріалів справи);

- право на допомогу та представницькі послуги;

- обов`язок органу інформувати про мотиви свого рішення;

- зазначення засобів правового захисту (оскарження).

Перший принцип, а саме право особи бути заслуханою (почутою), означає, що до того як орган публічної влади ухвалить рішення, яке стосується прав чи інтересів певної особи, їй повинна бути надана можливість висловити свої міркування та надати органу публічної влади інформацію і свої аргументи.

Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Можливість захистити свою позицію сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення чи то суду, чи то будь-якого іншого державного органу.

Безпосередньо право бути почутим (право бути вислуханим) ілюструє наявність прямого, а не опосередкованого зв`язку особи з органом державної влади - суб`єктом владних повноважень, який уповноважений приймати рішення, що можуть стосуватись або стосуються прав особи.

Зазначене право є ключовим принципом «належного врядування» в демократичній державі. У зв`язку із цим доступ до офіційної інформації має важливе значення для надання особам можливості робити відповідні та ефективні подання та пропозиції щодо ухвалення рішень, які зачіпають або будуть зачіпати їхні права чи інтереси.

У тих випадках, коли існує прямий та негативний вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно і належно про це поінформувати, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для подання звернень до моменту ухвалення рішення органом публічної влади. Для надання допомоги тим, хто має бажання подати звернення, орган публічної влади повинен забезпечити повне розкриття фактів, аргументів і доказів, а також обґрунтування юридичних підстав для рішення, яке він має намір ухвалити. Особи повинні також мати право відповідати на подання, здійснені органом публічної влади або іншими сторонами. Особи, на яких впливають чи можуть впливати рішення, ухвалені органами публічної влади іншої держави або юрисдикції, повинні без дискримінації мати можливість брати участь і реалізовувати своє право бути почутими в межах відповідної адміністративної процедури, яку проводить орган публічної влади цієї держави або юрисдикції.

Зазначене закріплене і в частині першій статті 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію», яка передбачає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

ВРП не є судовим органом держави, однак має характеристики «суду» з точки зору автономного трактування статті 6 Конвенції та під час здійснення своїх функцій може розглядатися як «суд» у змістовному значенні цього терміна при перегляді рішень свого дисциплінарного органу.

Вважаємо, що в таких випадках ВРП фактично виконує функцію «квазі-суду», оскільки цей орган наділений Законом № 1798-VІІІ широкими повноваженнями з приводу вирішення питання про призначення судді на посаду, притягнення або відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, звільнення судді з посади, припинення відставки судді тощо.

Пунктом 16.4 глави 16 Регламенту ВРП визначено, що ВРП вирішує питання про припинення відставки судді після набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді у відставці за вчинення злочину.

Відповідно до пункту 16.7 глави 16 Регламенту ВРП питання про припинення відставки судді розглядаються на засіданні ВРП, за результатами якого ВРП приймає відповідне рішення в порядку, визначеному цим Регламентом.

Згідно з пунктом 5.1 глави 5 Регламенту ВПР формою роботи ВРП є засідання у пленарному складі, а її органів - Дисциплінарних палат, а також інших органів - засідання.

Засідання Ради та її органів проводяться відкрито.

У пункті 5.9 глави 5 Регламенту ВРП вказано, що особа, питання щодо якої має розглядатися Радою, Дисциплінарною палатою, повідомляється відповідним структурним підрозділом секретаріату про такий розгляд згідно з частинами п`ятою і шостою статті 30 Закону, частинами четвертою і п`ятою статті 48 Закону.

У статті 26 Закону № 1798-VIII передбачено, що ВРП діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно із частинами п`ятою, шостої статті 30 Закону № 1798-VІІІ особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлено на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті ВРП.

Тобто в разі відсутності самої можливості в заявника бути обізнаним про розгляд питання щодо нього та бути присутнім в засіданні ВРП під час розгляду питання, що стосується його прав, обмежується право заявника належним способом захистити свої права, порушується принцип змагальності.

Позиція ВРП про відсутність у неї обов`язку належного повідомлення (виклику) заявника про засідання при розгляді питання щодо припинення відставки судді і покладення такого обов`язку на самого заявника ставить у більш вигідне становище ВРП, тоді як ВРП виступає як суб`єкт, наділений владними повноваженнями, а суддя - як фізична особа.

При цьому слід врахувати, що суддя у відставці у разі втрати такого статусу, який подібний до статусу судді, за виключенням можливості відправляти правосуддя, втрачає і таку складову, як щомісячне грошове утримання судді у відставці, оскільки припинення відставки судді є підставою для припинення виплати йому щомісячного довічного утримання відповідно до частини 2 статті 145 Закону № 1402-VIII.

Значення адекватного реагування на скарги полягає в їх розгляді та відповідній перевірці законності, обґрунтованості та справедливості рішень, дій чи бездіяльності державних органів, у наданні можливості виявити помилки і недоліки правозастосовної діяльності.

Порівняно з іншими процедурами розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних органів забезпечує більшу об`єктивність, більш широкі можливості зацікавлених осіб у відстоюванні своїх інтересів, більшу авторитетність та обов`язковість прийнятого за результатами розгляду скарги рішення.

Заявник наголошував, що розгляд питання про припинення його відставки без його присутності позбавило його можливості заявити вмотивовані відводи членам ВРП, що є порушенням статті 6 Конвенції.

Інститут відводу (самовідводу) є процесуальним засобом саме судового процесу, що додатково підтверджує статус ВРП як «квазі-суду».

Відвід є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він дозволяє виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (Hauschildt Case) закріпив, що найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості.

У справі «Castillo Algaro v. Spain» (постанова від 28 жовтня 1998 року, збірник 1998-VIII, с. 3116, параграф 45) ЄСПЛ зазначив, що дійсно навіть припущення про факти, які ставлять під сумнів безсторонність суду, можуть мати певне значення; йдеться про довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні викликати у людей.

У рішенні від 01 жовтня 1982 року у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, або, навпаки, її наявність може бути перевірено різноманітними способами, провів розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання громадянина у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви із цього приводу.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 04 лютого 2020 року щодо розгляду заяви про відвід судді у справі № 908/137/18 виснувала, що, незважаючи на те, що поведінка судді-доповідача не дає жодних об`єктивних підстав вважати, що вона не є безсторонньою або що їй бракує неупередженості під час розгляду справи, однак, враховуючи значення, яке має вирішення справи № 908/137/18 для правової системи України, а також для того, щоб за суб`єктивним критерієм з боку стороннього спостерігача не виникали сумніви у неупередженості судді-доповідача під час вирішення справи, клопотання про відвід судді-доповідача необхідно задовольнити.

Тобто розгляд питання про відвід є виконанням вимог статті 6 Конвенції щодо забезпечення принципу неупередженості і має бути максимально безстороннім та об`єктивним з метою усунути будь-які сумніви в забезпеченні незалежною державою принципу справедливості судочинства.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 1798-VIII член ВРП не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. За наявності таких обставин член ВРП повинен заявити самовідвід.

Згідно із частиною другою цієї статті за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, відвід члену ВРП може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала заяву, скаргу.

На підставі частини третьої статті 33 Закону № 1798-VIII головуючий на засіданні зобов`язаний ознайомити із заявою про відвід члена ВРП, якому заявлено відвід.

За змістом частини четвертої цієї статті відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим до початку розгляду відповідного питання, справи. Заявляти відвід (самовідвід) після початку розгляду питання, справи дозволяється лише у виключних випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) не могло бути відомо до початку розгляду.

Рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні ВРП чи її органу, шляхом голосування в нарадчій кімнаті, за відсутності члена ВРП, питання про відвід (самовідвід) якого вирішується (частина п`ята статті 33 Закону № 1798-VIII).

Розгляд ВРП справи про вирішення питання припинення відставки судді ОСОБА_1 без його повідомлення та участі позбавило його можливості заявити вмотивовані відводи членам ВРП.

Доводи ВРП про те, що вона розглядала заяву члена ВРП ОСОБА_2 про самовідвід під час розгляду справи та відмовила в задоволенні цієї заяви, не спростовують порушення права ОСОБА_1 на заявлення власного вмотивованого відводу (відводів) членам ВРП і свідчить про порушення ВРП гарантованого статтею 13 Конвенції права на ефективний засіб юридичного захисту, яке передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, у разі розгляду ВРП питання про припинення відставки судді суддя у відставці, щодо якого ініційовано розгляд, має бути повідомлений про засідання, оскільки таке припинення, хоча і може вважатися безальтернативним, але стосується юридично значимих прав судді у відставці - втрати статусу судді у відставці та права на отримання відставки, тобто гарантій судді та статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

Зазначене спростовує висновки Великої Палати Верховного Суду, що така процедура припинення відставки є, по суті, позасудовою та односторонньою і не передбачає вирішення «спору» для цілей статті 6 Конвенції і що ця стаття не є застосовною до процедури розгляду ВРП питання про припинення відставки судді.

Тому вважаємо, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно було задовольнити частково, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 травня 2023 року скасувати, рішення ВРП від 02 лютого 2023 року № 12/0/15-23 про позбавлення позивача статусу судді у відставці скасувати.

При цьому Велика Палата Верховного Суду мала зазначити, що оскільки ВРП не повідомила ОСОБА_1 про розгляд питання про припинення відставки судді, чим порушила вимоги частин п`ятої, шостої статті 30 Закону № 1798-VIII та право ОСОБА_1 на участь у процесі прийняття рішення, то ВРП має розглянути повідомлення Млинівського районного суду Рівненської області про набрання законної сили обвинувальним вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року щодо судді у відставці ОСОБА_1 з урахуванням викладених висновків.

Судді: О. М. Ситнік

Ю. Л. Власов

І. А. Воробйова

І. В. Григор`єва

Л. Ю. Кишакевич

Г. Р. Крет

С. Ю. Мартєв

І. В. Ткач