Справа № 300/847/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 300/847/23 пров. № А/857/9441/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Мікули О. І.,

суддів Гінди О. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 300/847/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Шумей М. В.,

час ухвалення рішення 28 квітня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України №77 від 07 лютого 2022 року, №77 від 20 жовтня 2022 року та №77 від 20 січня 2023 року щодо не зарахування періоду роботи з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 04 вересня 2021 року до страхового стажу при обчислення розміру пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди роботи 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 04 вересня 2021 року до страхового стажу та здійснити перерахунок розміру пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №77 від 07 лютого 2022 року, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії №77 від 20 жовтня 2022 року та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №77 від 20 січня 2023 року про відмову в призначенні пенсії, щодо незарахування періодів роботи з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 04 вересня 2021 року до страхового стажу при обчисленні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 з 01 лютого 2022 року (з дня звернення) відповідно до Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" зарахувавши періоди роботи: з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 04 вересня 2021 року до страхового стажу та здійснити перерахунок розміру пенсії.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивачу до страхового стажу не зараховано періоди роботи у звязку з відсутністю відповідних записів у трудовій книжці та відсутності довідок, які б підтверджували спірні періоди роботи. Зазначає, що у позивача на дату звернення за призначенням пенсії по інвалідності необхідного страхового стажу не було, тому відповідачами правомірно відмовлено у призначенні пенсії позивачу. Крім того, звертає увагу на те, що з 01 січня 2023 року російська федерації припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СПД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а тому відсутні підстави для врахування довідок виданих на території російської федерації при визначенні заробітної плати для обчислення пенсії. Також покликається на пропуск строку звернення в суд. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , звернувся зі заявою до ГУ ПФ України у Волинській області про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 01 лютого 2022 року.

Рішенням №77 від 07 лютого 2022 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії та не зараховано періоди роботи на території рф, а також періоди роботи з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року через відсутність запису про номер наказу та дату його видання при звільненні з роботи; з 12 квітня 1994 року по 01 жовтня 1994 року, оскільки печатка непридатна до читання та з 01 жовтня 1994 року по 31 грудня 1994 року, оскільки дата видання наказу не відповідає даті зарахування на роботу.

ОСОБА_1 повторно звернувся зі заявою до ГУ ПФ України у Волинській області про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 14 жовтня 2022 року.

Однак знову отримав відмову. Рішенням №77 від 20 жовтня 2022 року, при розрахунку страхового стажу та стажу роботи службовими особами ГУ ПФУ у Волинській області не було зараховано, крім зазначених у попередньому рішенні про відмову від 07 лютого 2022 року період роботи з 15 липня 1995 року по 24 березня 2000 року, оскільки у трудовій книжці не зазначена причина звільнення; та з 12 червня 2000 року по 19 червня 2003 року у зв`язку з відсутністю відповідного запису в трудовій книжці.

Не погодившись з таким рішенням, 11 січня 2023 року позивач втретє звернувся з заявою до ГУ ПФ України у Дніпропетровській області про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" надавши всю необхідну документацію та пояснення.

Однак рішенням №77 від 20 січня 2023 року позивачу було відмовлено у призначення пенсії по інвалідності, знову не зараховано періоди роботи з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року через відсутність запису про номер наказу та дату його видання з 01 жовтня 1994 року по 31 грудня 1994 року, оскільки дата видання наказу не відповідає даті зарахування на роботу, а також періоди роботи з 27 травня 2010 року по 31 грудня 2020 року, тобто періоди роботи на території рф, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992

Позивач не погоджуючись із такими рішеннями відповідача, вважаючи незаконним неврахування страхового стажу, звернувся у суд із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для призначення пенсії є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, крім того, відсутність інформації про сплату страхових внесків за певні періоди роботи жодним чином не підтверджує несплату таких внесків, відсутність інформації від пенсійного органу російської інформації щодо підтвердження страхового стажу позивача, не є підставою для неврахування вказаних періодів трудової діяльності до страхового стажу, що дає право позивачу на призначення йому пенсії, тому оскаржувані рішення пенсійного органу рішення №77 від 07 лютого 2022 року, №77 від 20 жовтня 2022 року та №77 від 20 січня 2023 року про відмову у призначенні позивачу пенсії є протиправними та підлягають скасуванню, і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 з 01 лютого 2022 року (з дня звернення) зарахувавши періоди роботи: з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 04 вересня 2021 року - до страхового стажу.

Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

За змістом ст.1 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV) особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та III груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно зі ст.24 цього Закон №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу не зараховано до його страхового стажу періоди роботи: з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року, оскільки відсутній запис про номер наказу та дата його видання при звільненні; з 12 квітня 1994 року по 01 жовтня 1994 року, оскільки печатка на записі у трудовій книжці є нечіткою; з 01 жовтня 1994 року по 31 грудня 1994 року, оскільки дата видання наказу не відповідає даті зарахування на роботу.

Згідно з п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

За змістом п.2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

П.2.3 Інструкції №162 передбачає, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів.

Відповідно до п.4.1 Інструкції 162 при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Колегія суддів зазначає, що у період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993 року, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

З положень п.2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з абз.2 п.6.1 Інструкції №58 у разі неправильного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Таким чином, з системного аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

З матеріалів справи вбачається, що факт роботи ОСОБА_1 у спірні періоди: з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року, з 12 квітня 1994 року по 01 жовтня 1994 року, з 01 жовтня 1994 року по 31 грудня 1994 року, підтверджується записами у трудовій книжці № НОМЕР_1 , що свідчить про те, що позивач працював у спірний період (а.с.25,26).

Як правильно зауважив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині періоду з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року, з 12 квітня 1994 року по 01 жовтня 1994 року, з 01 жовтня 1994 року по 31 грудня 1994 року містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, при цьому, відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 1995 по 2000 рік, оскільки запис про звільнення з роботи виконаний з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не зазначена причина звільнення, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту записів у трудовій книжці № НОМЕР_1 (а.с.27) ОСОБА_1 15 липня 1995 року прийнятий помічником бурильника 4р. розвідувального буріння свердловин на нафту і газ, (НК 137К 14.07.1995), 24 березня 2000 року звільненний з роботи за власним бажанням (НК 518 23.03.2000). Крім того, у матеріалах справи міститься довідка Калуської Нафторозвідувальноїекспедиції від 21 жовтня 2008 року №256, якою підтверджується факт роботи позивача у вищевказаний період (а.с.19).

Таким чином, у матеріалах справи наявні докази того, що у вказаний період позивач був працевлаштованим та отримував заробітну плату на підприємстві. Вказане підтверджується відповідними записами у трудовій книжці та довідці, будь-яких посилань на невідповідність довідки чинному законодавству (або її недостовірність) відповідач не навів, а покликання відповідача на відсутніть запису про причини звільнення позивача не відповідає дійсності.

Щодо не зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи у російській федерації з 27 травня 2010 року по 31 грудня 2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Так, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача, що регламентовано частиною 1, 10, 12 статті 20, частиною 16 статті 106 Закону №1058-IV.

Такі вимоги визначені і в національному законодавстві російської федерації.

Обов`язок реєстрації в системі обов`язкового пенсійного страхування іноземних громадян і осіб без громадянства, та, відповідно, сплати за них страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії в бюджет Пенсійного фонду російської федерації виник з 01 січня 2012 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

Разом з тим, ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Згідно з п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За змістом п.3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з п.4.1 Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у спірний період, а саме: з 27 травня 2010 року по 10 червня 2010 року працював лісорубом 3-го р. у Бистрицькому лісництві (ДП «Осмолодське лісове господарство») на території України, що підтверджується записами у його трудовій книжці (а.с 28), що спростовує доводи пенсійного органу у цій частині.

Щодо періоду роботи з 01 листопада 2012 року по 31 грудня 2020 року на території російської федерації, то колегія суддів зазначає, що на підтвердження стажу роботи у вищевказані періоди позивачем подано такі документи: довідку СГК-ТРУБОПРОВОДСТРОЙ-7 №140 від 10 жовтня 2019 року про те, що ОСОБА_1 у період з 13 грудня 2013 року по 18 липня 2017 року працював в ООО «СГК-ТПС-7 (а.с.29); довідку ООО «ГСП-7» від 03 березня 2021 року №16 про те, що позивач з 13 вересня 2017 року по 30 квітня 2018 року працював у ООО «ГСП-7» (а.с 30), довідки про доходи з листопада 2012 року до 2018 роки включно (а.с.31-38), довідки ООО «Нафтагаз-Бурение» №379, 380, 381 від 10 вересня 2021 року про заробітну плату позивача за період роботи в ООО «НГ-Бурение» з 07 лютого 2019 року по 04 вересня 2021 року (а.с. 39-41).

Таким чином, наявні у матеріалах справи докази підтверджують те, що у період з 27 травня 2010 року по 10 червня 2010 року позивач був працевлаштований на території України, а у період з 01 листопада 2012 року по 04 вересня 2021 року був працевлаштований та отримував заробітну плату на підприємствах у російській федерації. Вказане підтверджується вищевказаними довідками. Крім того, будь-яких посилань на невідповідність довідок чинному законодавству (або їх недостовірності) відповідачами не наведено.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, порушення страхувальником порядку сплати страхових внесків не може тягнути негативні наслідки для застрахованої особи у виді не зарахування періодів роботи до страхового стажу; позивач не може нести відповідальність у виді позбавлення права на включення вищевказаних періодів роботи до страхового стажу позивача, оскільки згідно з Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, тому позивач має право на врахування до його страхового стажу спірного періоду.

Крім того, неможливість пенсійного органу здійснити перевірку сплати страхових внесків роботодавцем у Пенсійний орган російської федерації у зв`язку з воєнним станом, не може бути підставою для позбавлення права позивача на зарахування спірних періодів до страхового стажу, оскільки такі обставини виникли не з вини позивача та вона не могла вплинути на них.

Колегія суддів не може залишити поза увагою покликання апелянта на те, що з 01 січня 2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а для України зазначений міжнародний договір припинить свою дію 19 червня 2023 року, разом з тим, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані обставини не впливають на правомірність прийняття оскаржуваних рішень пенсійного органу №77 від 07 лютого 2022 року, №77 від 20 жовтня 2022 року та №77 від 20 січня 2023 року про відмову у призначенні позивачу пенсії, та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування документів з російської федерації.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що на підтвердження стажу роботи у період з 11 червня 2010 року до 31 жовтня 2012 року ОСОБА_1 не подано будь-яких доказів, а у матеріалах справи такі відсутні, тому у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 11 червня 2010 року до 31 жовтня 2012 року необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01 лютого 2022 року, то колегія суддів зазначає наступне.

За наслідками розгляду цієї справи, судом апеляційної інстанції визнано за позивачем право на зарахування періодів роботи з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 10 червня 2010 року; з 01 листопада 2012 року по 04 вересня 2021 року до загального стажу роботи.

Враховуючи вищенаведене, у ОСОБА_1 достатнього страхового стажу, та, відповідно, він має права на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з моменту звернення із заявою за призначенням такої.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для призначення пенсії є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, крім того, відсутність інформації про сплату страхових внесків за певні періоди роботи жодним чином не підтверджує несплату таких внесків, відсутність інформації від пенсійного органу російської інформації щодо підтвердження страхового стажу позивача, не є підставою для неврахування вказаних періодів трудової діяльності до страхового стажу, що дає право позивачу на призначення йому пенсії, тому оскаржувані рішення пенсійного органу рішення №77 від 07 лютого 2022 року, №77 від 20 жовтня 2022 року та №77 від 20 січня 2023 року про відмову у призначенні позивачу пенсії є протиправними та підлягають скасуванню, і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 з 01 лютого 2022 року (з дня звернення) зарахувавши періоди роботи: з 17 червня 1987 року по 12 серпня 1987 року; з 12 квітня 1994 року по 31 грудня 1994 року; з 27 травня 2010 року по 10 червня 2010 року; з 01 листопада 2012 року по 04 вересня 2021 року - до страхового стажу.

Доводи апелянта колегія суддів у цій частині відхиляє з наведених вище мотивів та вважає, що такі не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Разом з тим, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 11 червня 2010 року по 31 жовтня 2012 року до його страхового стажу відсутні, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту працевлаштування позивача у спірний період, а тому у задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 11 червня 2010 року по 31 жовтня 2012 року необхідно відмовити.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції суд першої інстанції в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 11 червня 2010 року по 31 жовтня 2012 року неповно встановив обставини справи та прийняв рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення; у решті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі №300/847/23 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 11 червня 2010 року по 31 жовтня 2012 року скасувати та у цій частині прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі №300/847/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 06 листопада 2023 року.