Справа № 366/2465/23
Суддя: Ткаченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2023-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 366/2465/23
Провадження № 2-а/366/24/23
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2023 року Іванківський районний суд Київської області у складі: головуючого-судді Ткаченка Ю.В., за участю секретаря судових засідань Мартовицької Н.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт. Іванків Київської області, справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), третя особа: Головний інспектор з паркування відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляний Вадим Сергійович про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого орагу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) (далі Відповідач), третя особа: Головний інспектор з паркування відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляний Вадим Сергійович (далі Третя особа) про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 03 серпня 2023 року приблизно о 12 год. 00 хв. він приїхав до лікарні, що розташована в м. Києві поблизу вул. Лесі України та припаркував належний йому автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 в межах облаштованої зони для паркування, яка розташована по бульварі Лесі Українки в м. Києві.

Позивач побачив, що на початку вказаної зони були встановлені відповідні знаки про те, що вказана зона є місцем для стоянки (знак 5.43 ПДР України), стоянка є платною «платні послуги» (знак 7.14 ПДР України) та визначено спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку (знак 7.6.1 ПДР України), однак, прийшовши вздовж зони для паркування, в межах видимості майданчика для паркування, був відстуній термінал для оплати послуг, а також будь-яка інша інформація для того, які дії треба зробити у випадку, якщо особа є інвалідом і відомості про те, чи звільняються такі особи від сплати за паркування. Також, був відсутній інспектор з паркування.

Залишивши свій автомобіль, позивач пішов у справах, а повернувшись, виявив оскаржувану постанову серії 1КІ № , складену інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляного Вадима Сергійовича, в якій вказано, що в режимі фото/відезйомки, 03.08.2023 року о 13:31:07 по бул. Лесі Українки (від вул. Генерала Алмазова до вул. Басейної ) було зафіксоване порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 , чим було порушено ч. 1 ст. 152-1 КУпАП.

Вказану постанову вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, так як така винесена без розгляду справи по суті, відомості вказані у ній не відповідають дійсності. На вказаній зоні для паркування, що розташована на бул. Лесі Українки в м. Києві, позивач припаркувався саме на ділянці, яка призначена для паркування осіб з інвалідністю, оскільки являється інвалідом ІІ групи, що підтверджується фотоматеріалами.

Як наслідок просить визнати незаконною та скасувати постанову серії 1КІ № від 03.08.2023 року, складену інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляного Вадима Сергійовича про притягнення його, ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 152-1 КУпАП.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 26 вересня 2023 року на 10 год. 30 хв. /а.с. 16/.

26 вересня 2023 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити за відсутністю наданих ним доказів, оскільки встановлено обов`язкові дві вимоги за дотримання яких водії з інвалідністю мають право на безоплатне паркування, а саме: розміщення транспортного засобу в межах спеціально виділених місць для безоплатного паркування та розміщення в лівому нижньому куті лобового скла транспортного засобу розпізнавального знаку «Водій з інвалідністю». Як вбачається з матеріалів фотофіксації, наданих позивачем, у нижньому лівому куті лобового скла транспортного засобу відсутній розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю».

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Заяв та клопотань від ОСОБА_1 до суду не надходили.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у наданому відзиву просить суд розглядати справу без участі представника відповідада та третьої особи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 205, ч. 3 ст. 268 КАС України неявка учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася згідно ч. 4 ст. 229 КАСУ, оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1, 2 статті 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року та є обов`язковою.

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено ч. 2 ст. 55 Конституції України та статтею 6 КАС України.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. В ній зокрема необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Так, в судовому засіданні встановлено, що Постановою про накладення адміністративного стягнення серії 1КІ № від 03.08.2023 року позивача ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 152-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 700 грн.

Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 03.08.2023 року о 13:31:07 будучи водієм транспортного засобу Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 бул. Лесі Українки (від вул. Генерала Алмазова до вул. Басейної), порушив правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 152-1 КУпАП та підданий адміністративному стягнення у вигляді штрафу в розмірі 700 грн. (сімсот гривень).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Частиною 1 статті 9 КУпАП закріплено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 152-1 КУпАП особа притягується до адміністративної відповідальності за порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування.

З цього слідує, що диспозиція вказаної норми являється бланкетною, оскільки називає склад правопорушення, але для визначення його ознак відсилає до норм іншої галузі права або нормативних (підзаконних) актів правил, положень, інструкцій.

Зокрема, правила паркування транспортних засобів є визначені Кабінетом міністрів України та затверджені постановою від 3 грудня 2009 р. № 1342 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів» (далі Правила), що регламентують організацію та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів, та поширюються на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування (далі - користувачі), а також на суб`єктів господарювання, які утримують такі майданчики (п.п. 1,2 Правил).

Пунктом 4 вказаних Правил визначено, що місцем для паркування є місце стоянки одного транспортного засобу на майданчику для паркування, позначене дорожньою розміткою відповідно до Правил дорожнього руху.

Згідно п. 5 Правил передбачено, що паркування може бути платним або безоплатним відповідно до рішення органу місцевого самоврядування або оператора.

Пунктом 26 цих правил закріплено обов`язкову поведінку осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування, та визначено, що користувач зобов`язаний поставити транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотриманням вимог цих Правил і Правил дорожнього руху; сплатити вартість послуг з користування майданчиками для платного паркування; розмістити на час паркування на майданчиках для паркування, на яких не запроваджено автоматизовану систему, під лобовим склом транспортного засобу документ про оплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування у спосіб, що забезпечує його видимість для перевірки; після закінчення часу паркування, за який сплачено, звільнити місце паркування або сплатити вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування за час фактичного паркування.

При цьому, за паркування на майданчику для платного паркування користувач сплачує вартість послуг з користування майданчиками для платного паркування згідно з тарифом, установленим виконавчими органами сільських, селищних, міських рад у порядку і межах, визначених законодавством, з урахуванням переліку основних послуг з утримання майданчиків для платного паркування (п.30 Правил).

Пунктом 29 правил визначено, що несплата користувачем вартості послуг з користування майданчиками для платного паркування тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Контроль за виконанням цих Правил здійснюють також інспектори з паркування, у частині контролю за дотриманням правил паркування (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування) (п. 6 Правил).

При цьому обов`язки користувача, щодо паркування транспортного засобу закріплені в п. 26 Правил, та такий зобов`язаний поставити транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотриманням вимог Правил дорожнього руху, сплатити плату за паркування за прогнозований період стоянки транспортного засобу на майданчику для платного паркування, розмістити у лівому нижньому куті лобового скла транспортного засобу платіжний документ та забезпечити його видимість для перевірки (у разі, якщо на території міста не введено, або не працює АСКОП).

Право безкоштовного паркування на майданчиках для платного паркування наділені особи, зазначені у ч. 6 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Зокрема, згідно з ч. 6 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вбачається, що власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечують виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. Водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі на транспортних засобах, що належать підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють діяльність у сфері соціального захисту населення, та громадським об`єднанням осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» та під час перевезення осіб з інвалідністю користуються всіма перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. Водії, які керують транспортними засобами, на яких встановлений розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», повинні мати при собі документи, що підтверджують інвалідність водія або одного з пасажирів. Кількість місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, становить не менше 10 відсотків загальної кількості місць на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування, але не менше одного місця з позначенням таких місць відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою.

Якщо власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування не забезпечили виділення та облаштування місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такими місцями на відповідних майданчиках вважаються місця, на яких розміщені транспортні засоби, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.

Згідно з п. п. 2, 5 Порядку надання пільг водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі транспортними засобами, що належать громадським організаціям осіб з інвалідністю, підприємствам, установам, організаціям, які провадять діяльність у сфері соціального захисту населення, на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 р. № 585, встановлено, що право на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів надається: водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, що посвідчується пенсійним посвідченням або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, або посвідчення особи, яка одержує державну соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», або довідкою для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, в яких міститься запис про інвалідність. При цьому, безоплатне паркування здійснюється шляхом розташування транспортного засобу на місці для безоплатного паркування з урахуванням дорожніх знаків та дорожньої розмітки, а також з дотриманням Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1342, і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306. При цьому в лівому нижньому куті лобового скла транспортного засобу розміщується розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю».

При цьому, розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» закріплений п. 30.3 ПДР України, у підпункті ґ, являє собою квадрат синього кольору із стороною 150 мм і білим зображенням символу таблички 7.17. Знак розміщується спереду і ззаду на механічних транспортних засобах, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю

Одночасно, розділом 34 ПДР України закріплена дорожня розмітка, зокрема у п. 34.1 передбачено, що дорожня розмітка 1.32. позначає (дублює) на покритті проїзної частини зображення дорожнього знака 5.43 для позначення відведених майданчиків для паркування транспортних засобів, а 1.35 означає місця для паркування індивідуального транспорту осіб з інвалідністю та транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю.

Як вбачається, з ПДР України пунктом 33.5 визначено які дорожні знаки є інформаційно-вказівними, серед яких дорожній знак 5.42.1, що вказує на «Місце для стоянки» та позначає місця та майданчики для стоянки транспортних засобів. При цьому, на вказаному знаку може бути нанесене зменшене зображення табличок до дорожніх знаків, серед яких табличка 7.17 «Особи з інвалідністю», що закріплена п. 33.7 та використовується для позначення місця (або спеціально відведеної частини майданчика) для стоянки транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих Правил.

Крім того, відповідно до п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, серед іншого, у разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» документ, що підтверджує інвалідність водія або пасажира (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності).

З огляду на вищевикладене, об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, яка підлягає доведенню в даній справі зумовлена наступним:

здійснення паркування автомобіля на місці для платного паркування особою, що не має пільг на безоплатне паркування, та не внесла плату за здійснене паркування.

Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань) регулюються та визначаються положеннями Закону України «Про дорожній рух» (ст.1 вказаного закону).

Згідно ст. 6 Закону вбачається, що до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить, серед іншого прийняття рішень про розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування транспортних засобів, здійснення контролю за дотриманням визначених правилами паркування транспортних засобів вимог щодо розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування; накладання у межах своєї компетенції адміністративних стягнень за порушення законодавства у сфері дорожнього руху та його безпеки.

Положеннями ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (далі Закон) визначено, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Згідно копії постанови серії 1КІ № від 03 серпня 2023 року, винесеної інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смоляним В.С., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що в режимі фото/відезйомки, 03.08.2023 року о 13:31:07 по бул. Лесі Українки (від вул. Генерала Алмазова до вул. Басейної ) було зафіксоване порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, чим порушено пункт/знак 5.43, 7.14 ПДР України /а.с. 6/.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником транспортного засобу Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_1 /а.с. 7/.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС /а.с. 8/.

При дослідженні судом фотознімків, які були зафіксовані та надані відповідачем, встановлено, що транспортний засіб Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за Позивачем, розміщено на майдайчику для платного паркування А1006 по бульв. Лесі Українки в м. Києві, де знаходитться дорожній знак 5.43 «Зона стоянки» із табличкою 7.14 «Платні послуги» та табличкою 7.17 «Особи з інвалідністю».

З наданих доказів, як позивачем, так і відповідачем слідує, що Позивачем не було виконано вимог чинного законодавства, які встановлюють порядок реалізації водіями з інвалідністю права на безоплатне паркування транспортних засобів, зокрема, на транспортному засобі відсутній розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», який мав би знаходитися (розміщуватися) в лівому нижньому куті лобового скла транспртного засобу.

Такі фотознімки повністю відповідають вимогам ст. 14-2 КУпАП, а отже є належними та допустимим доказами у даній справі щодо вчиненого правопорушення. При цьому, оскаржувана постанова містить посилання на офіційний сайт відповідача, де зафіксовано місце та час знаходження транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд не погоджується з твердженням позивача про наявність у нього права на безоплатне паркування в межах місця для платного паркування, оскільки автомобіль позивача не відповідав вимогам встановленим ПДР України для механічних засобів «водія з інвалідністю», так як на такому не було встановлено розпізнавальний знак визначений п. 30.3 ґ ПДР України, та такий не припарковано у місці спеціально виділеному та облаштованому для безоплатного паркування транспортних засобів, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих ПДР.

При цьому, суд не заперечує, що ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю має право на безоплатне розміщення автомобіля на місці для платного паркування, однак при дотриманні умов, встановлених Правилами дорожнього руху України, а також нормативно-правовими актами про захист прав інвалідів.

Зокрема, наявність у позивача статусу особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням, дає право останньому на встановлення на механічному засобі розпізнавального знаку «Водій з інвалідністю» та в подальшому розміщення такого автомобіля на місці для стоянки у межах платного паркування за умови спеціального виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю.

Згідно ст. 279-1 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері порушення правил паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену участині першій статті 14-2 цього Кодексу. Якщо адміністративне правопорушення, передбаченечастинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену участині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену участині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення). Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбаченічастинами другою четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі. Постанова про накладення адміністративного стягнення за порушення правил паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Інформація про адміністративні правопорушення у сфері порушення правил паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення не пізніше наступного робочого дня з дня встановлення відповідальної особи, зазначеної участині першій статті 14-2 цього Кодексу, вноситься до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Інспектор з паркування при внесенні до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері порушення правил паркування транспортних засобів, а також при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення такого правопорушення перевіряє, чи небули відповідні обставини зафіксовані раніше, а також чи не притягалася відповідна особа до адміністративної відповідальності за це правопорушення іншою уповноваженою посадовою особою. Якщо відповідні відомості про зафіксоване правопорушення вже внесені до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху або відповідну особу вже притягнуто до адміністративної відповідальності за це правопорушення, постанова іншої уповноваженої посадової особи про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Постанова про накладення адміністративного стягнення, що не була виконана шляхом сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом десяти днів з дня її винесення, надсилається відповідальній особі, зазначеній участині першій статті 14-2 цього Кодексу, рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи). За зверненням особи постанова про накладення адміністративного стягнення, що вважається виконаною, надсилається рекомендованим листом на її адресу протягом п`яти днів з моменту отримання звернення. Днем отримання постанови є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення її відповідальній особі, зазначеній участині першій статті 14-2 цього Кодексу, або повнолітньому члену сім`ї такої особи.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 р. по справі №760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України (в редакції Кодексу до 15.12.2017 р.) розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Згідно ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, суд приймаючи рішення звертає увагу на те, що відповідно до висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 17 травня 2018 року у справі №670/346/17, було зазначено наступне: «доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (передбачені статтею 251 КУпАП)».

Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено те, що доказів неправомірної поведінки відповідача не було надано, а приймаючи оскаржувану постанову, інспектор реалізовував свої повноваження по забезпеченню безпеки дорожнього руху, оскільки мав право розглядати справу про адміністративне правопорушення, застосовуючи адміністративне стягнення за вищевказане правопорушення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України, що регулює порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення щодо порушення Правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Доказів, які мали б спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем у межах розгляду даної справи надано не було і судом таких обставин не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази, які є у справі в порядку визначеному ст. 90 КАС України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, дійшов до переконання про достатність, належність та допустимість доказів для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 152-1 КУпАП.

За таких обставин в ході розгляду справи доводи позивача щодо незаконності оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження, та є такими, що спрямовані виключно на уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, а тому суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова від 03.08.2023 року є законною, не підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких витрати на професійну правничу допомогу.

За умовами частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Беручи до уваги, що суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, ПДР України, постанови КМУ від 3 грудня 2009 р. №1342 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів», постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 р. № 585, ч. 6 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», керуючись ст.ст. 2,6,19,77,78, 159,242-246, 250,286, 293,295 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), третя особа: Головний інспектор з паркування відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляний Вадим Сергійович про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення в повному тексті (26 вересня 2023 року).

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач: Департамент транспортної інфраструктури виконавчого орагу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), адреса: 01030, м. Київ вул. Леонтовича,6

Третя особа: Головний інспектор з паркування відділу контролю за дотримсання правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого орагну Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляний Вадим Сергійович, адреса: 01030, м. Київ вул. Леонтовича,6

Суддя : Юрій ТКАЧЕНКО