Справа № 380/2854/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2854/22
провадження № П/380/2864/22
УХВАЛА

З ПИТАНЬ ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ БЕЗ РОЗГЛЯДУ

06 листопада 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання відповідача від 23 серпня 2023 року, яке викладене у відзиві на позовну заяву, про залишення позовної заяви без розгляду та від 21 вересня 2023 року про застосування строку звернення до суду у справі № 380/2854/22 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просить:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати мені, ОСОБА_1 , грошової допомоги на оздоровлення у 2014 та 2015 роках з урахуванням винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову допомогу на оздоровлення за 2014 та 2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

3. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати мені, ОСОБА_1 , матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014 та 2015 роках з урахуванням винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 та 2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

5. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати мені, ОСОБА_1 , винагороди за безперервну тривалість військової служби у 2014 році в сумі 746,25 грн;

6. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) винагороду за 20 років безперервної служби в розмірі 1,5 (посадового окладу і окладу за військовим званням) з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

7. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2014 та 2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014 та 2015 роках та винагороди за 20 років безперервної служби по день її фактичної виплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою судді від 21 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 16 березня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 14 липня 2023 року провадження у справі поновлено.

24 серпня 2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, винагорода за безперервну тривалість військової служби, які є предметом спору у цій справі, не належать до структури грошового забезпечення військовослужбовця, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 28 березня 2016 року, а з цим позовом до суду звернувся лише 14 липня 2023 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України. Просить суд позовну заяву позивача залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

26 вересня 2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання від 21 вересня 2023 року про застосування строку звернення до суду, яке мотивоване тим, що причина пропуску позивачем строку звернення з цим позовом до суду, на переконання військової частини НОМЕР_1 не є поважною та не відповідає жодній з умов, які наведені Верховним Судом у справі № 500/1912/22. Звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 360/4485/19.

Вирішуючи вказані клопотання відповідача, суд виходить з наступного.

Насамперед суд звертає увагу на те, що з цим позовом до суду позивач звернувся у лютому 2022 року, а не 14 липня 2023 року, як помилково вказує відповідач у своїх клопотаннях.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Втім положення статті 122 КАС України не містять норм, які б урегульовували строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Водночас такі строки встановлені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України, тут і надалі в редакції, чинній на момент звернення позивача з цим позовом до суду).

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідач стверджує, що грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, винагорода за безперервну тривалість військової служби, які є предметом спору у цій справі, не належать до структури грошового забезпечення військовослужбовця, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Надаючи правову оцінку такому твердженню відповідача суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Таким чином, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі за контрактом, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «грошова допомога на оздоровлення», «матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань», «винагорода за безперервну тривалість військової служби» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому цей спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року в справі № 815/4421/15, від 13 березня 2019 року у справі № 807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі № 820/4748/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 813/8469/13-а, від 22 травня 2020 року у справі № 808/3200/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 10 лютого 2022 року у справі №420/13606/21 та інших.

Ураховуючи викладене, суд уважає, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не обмежені будь-яким строком відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на момент його звернення із цим позовом до суду.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм у подібних спірних правовідносинах викладно у постанові Верховного Суду від 08 червня 2023 року у справі № 240/15540/20.

За наведених обставин підстави для залишення позовної заяви без розгляду з причин пропуску позивачем встановленого строку звернення до суду відсутні, а тому в задоволенні клопотання відповідача від 23 серпня 2023 року, яке викладене у відзиві на позовну заяву, про залишення позовної заяви без розгляду та від 21 вересня 2023 року про застосування строку звернення до суду належить відмовити.

Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 360/4485/19, суд оцінює критично, позаяк у вказаній справі Верховний Суд надав оцінку строку звернення з позовом до суду про стягнення з роботодавця середньоденного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) вказала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) і не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Отже, правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 360/4485/19, не є релевантною до спірних правовідносин.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання відповідача від 23 серпня 2023 року, яке викладене у відзиві на позовну заяву, про залишення позовної заяви без розгляду та від 21 вересня 2023 року про застосування строку звернення до суду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, окремо не оскаржується, заперечення щодо строку звернення до суду може бути викладено в апеляційній скарзі на рішення у цій справі.

Повний текст ухвали складено 06 листопада 2023 року.

Суддя Клименко О.М.