Справа № 160/14481/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
26 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича, третя особа ОСОБА_2 , в якому позивач просить суд:
Позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій реєстратора (приватного нотаріуса Мазуренко С.В.), як суб`єкта, наділеного Законом № 1952-ІV владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів та інформації, яка міститься у додатках до всіх реєстраційних дій по даному об`єкту нерухомості за вищезазначеною адресою. На думку позивача, відповідач вийшов за межі своїх владних повноважень, прийнявши рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 та, не перевіривши інформацію, зазначив лише розмір частки домоволодіння « 30%» без будь-якої конкретизації. Зауважив, що ОСОБА_2 повинна відходити конкретна визначена частина 30/100 всього будинка, а не абстрактних 30/100, які спочатку зареєстрував приватний нотаріус Василенко В.М., а потім його помилку повторив і приватний нотаріус Мазуренко С.В.
Позивач вважає, що протиправні дії приватного нотаріуса Мазуренка С.В., а саме, невиконання ним обов`язку щодо перевірки поданих йому для реєстрації документів та не дослідження тих документів, які містяться у додатках до попередніх нотаріальних дій, та у подальшому - ігнорування листа ОСОБА_1 з проханням щодо внесення уточнення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що призвело до порушення інтересів та прав ОСОБА_1 , а саме: мешкання та право користування саме тією частиною будинку, яка належить саме йому.
Отже, з метою попередження суперечок з приводу належності тієї або іншої частини домоволодіння тому чи іншому власнику, з приводу законності мешкання позивача саме у тій частині будівлі, де він мешкає у теперішній час, ОСОБА_1 вирішив звернутись до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
09.08.2023 року від приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі згідно з чинним законодавством.
Зауважив, що у своєму позові ОСОБА_1 , оскаржуючи бездіяльність приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича, просить суд зобов`язати відповідача внести коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і виправити таким чином помилки, які утворились при реєстрації об`єкта нерухомого майна (конкретизувати, з яких саме приміщень складається 30/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ). Проте, на думку третьої особи, такі позовні вимоги не можуть бути задоволені судом з огляду на приписи ст. 26, ч. 1 ст. 356, 361, 364 ЦК України, оскільки вони не відповідають вказаним нормам матеріального права. Також, пояснив, що частка ОСОБА_2 у спірному домоволодінні по суті не була виділена із спільної часткової власності, а також, враховуючи позиції КЦС Верхового Суду у сфері правовідносин, пов`язаних із спільною частковою власністю, позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають вимогам закону та, відповідно, не можуть бути задоволені судом. Третя особа вважає, що приватний нотаріус Мазуренко С.В., приймаючи рішення про державну реєстрацію речового права зважаючи, що предметом спадщини слугувала частка у спільній частковій власності, яка за життя спадкодавця в порядку ст. 364 ЦК України не була виділена у натурі, не мав ніякого законного права у своєму рішенні про державну реєстрацію конкретизувати, з яких саме приміщень складається 30/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, звернув увагу, що між попередніми співвласниками домоволодіння (між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ) так само не вирішувався спір з приводу виділу їхніх часток із спільної часткової власності. Вказані у договорі дарування відомості свідчать лише про фактичний порядок користування цим домоволодінням, який за довготривалий час склався між його співвласниками, тому прийняте приватним нотаріусом ДМНО Мазуренком С.В. рішення про державну реєстрацію речового права цілком відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень».
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
За ОСОБА_5 було зареєстровано 70/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2022 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-3177, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 28.04.2004 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №5662755.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220233459 від 13.08.2020 року, вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 частку домоволодіння, в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 70/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 37752521.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 319056582 від 28.12.2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 є власником частини домоволодіння - в розділі «актуальна інформація про право власності» право власності на 70/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 37752521. Підставою для державної реєстрації став договір дарування, серія та номер № 5-290, виданий 13.08.2020 П`ятою державною нотаріальною конторою.
Також, з Витягу від 28.12.2022 року вбачається, що 30/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_2 . Приватний нотаріус Мазуренко Сергій Вячеславович 06.10.2022р. здійснив реєстрацію права власності (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 65054046) 30/100 домоволодіння за вищезазначеною адресою за ОСОБА_2 . Вид спільної власності: спільна часткова, номер запису про право власності 48072254.
Відповідно до витягу від 28.12.2022 року, актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 : загальна площа (кв.м): 101.2, житлова площа (кв.м): 66, Опис: домоволодіння складається з: житловий будинок літ. А-1 Загальна площа 101,2 кв.м. Житлова площа 66,0 кв.м.; сарай літ.Б; вбиральня літ.Г; навіс літ.Д; споруди, мостіння №1-10, I.
23.06.2023 року позивачем на адресу приватного нотаріуса Мазуренка С.В. засобами поштового зв`язку була направлена заява від 20.06.2023 року, в якій він просив відповідача: «внести коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та виправити дані помилки, (в Ваші реєстраційні дії, які Ві здійснили при реєстрації права власності ОСОБА_2 на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та зазначити, що конкретно входить до тих 30/100 частини домоволодіння, взяв ці дані з відсканованої копії договору дарування, яка є у системі та підкріплена в якості додатків до дії, яку проводив приватний нотаріус Василенко В.М.). Тобто виправити цю помилку, а не повторювати помилкові дії приватного нотаріуса Василенко В.М.»
Звернення позивача було залишено без відповіді.
Таким чином, предметом спору в цій справі є бездіяльность суб`єкта владних повноважень - приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича щодо внесення коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та виправлення помилок, які утворились під час реєстрації відповідного об`єкта нерухомого майна.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон), речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону, державній реєстрації прав підлягає, зокрема: право власності.
Частиною 1 статті 10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.
Відповідно до частини 3 статті 10 Закону, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною 1 статті 11 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Згідно з пункту 57 Порядку "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до підпункту другому пункту 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (зі змінами), що для проведення державної реєстрації прав щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав, зокрема, такі відомості про нерухоме майно: тип об`єкта нерухомого майна; площа об`єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); опис об`єкта нерухомого майна із з зазначенням об`єктів, що є приналежністю головної речі (присвоєна літера, римська або арабська цифра відповідно до технічного паспорта, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є головною річчю); відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєна літера, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є складною річчю); адреса об`єкта нерухомого майна (підпункт другий пункту 29 Порядку).
Частинами 1, 2 статті 26 Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
У разі допущення технічної помилки (граматичної описки, друкарської, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися.
У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку.
Виправлення помилки, відомостей, що впливають на права третіх осіб, здійснюється державним реєстратором виключно за наявності згоди таких осіб або на підставі судового рішення.
Таким чином, виявлення розбіжностей/наявних помилок є підставою для внесення змін до записів Державного реєстру прав.
Заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, в яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (пункт 3 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Інший правонабувач - орендар, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом) (пункту 4 частини 1 статті 2 Закону).
Отже, право на звернення до суду з відповідним позовом (щодо зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна, виявлення технічних помилок в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка, в тому числі визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни), має саме власник такого майна.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач є власником майна, а саме, частки в спільній власності домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тому він є заявником відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Мазуренка С.В. з проханням внести коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та виправити наявні, на його думку, помилки.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів здійснення розгляду по суті заяви позивача від 20.06.2023 року щодо внесення коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та виправлення помилок.
Під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 року по справі № П/800/259/15 зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі не вчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що суб`єктом владних повноважень було допущено бездіяльність по відношенню до позивача після звернення останнього до приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича із заявою від 20.06.2023 про внесення коригування до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та виправлення помилок.
Суд вважає за необхідне зазначити, що в п.3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
При цьому, судом не може бути обрано такий спосіб захисту прав позивача, який буде передбачати покладення на суб`єкта владних повноважень, який в силу положень статті 19 Конституції України має діяти лише в межах і в спосіб, що визначені національним законодавством, обов`язку вчинити такі дії, які не віднесені до його повноважень чи не відповідають законодавчо закріпленій процедурі.
Відповідно до статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст.245 КАС України).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що задоволення повністю вказаних позовних вимог, без перевірки суб`єктом владних повноважень, дотримання заявником усіх визначених законом умов, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, відтак, в цій частині позов слід задовольнити частково, шляхом зобов`язання відповідача розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 20.06.2023 року відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України, остатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича щодо розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 20.06.2023 року.
Зобов`язати приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 20.06.2023 року відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок суб`єкта владних повноважень приватного нотаріуса Мазуренка Сергія Вячеславовича на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 537,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник