Справа № 420/11767/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/11767/23

Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О. Дата і місце ухвалення: 31.08.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Кавчак К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0-1551-2018 від 16.11.2021р., №0-1551-2019 від 16.11.2021р., №0-1551 від 16.11.2021р., №0-1551 від 24.06.2022р. та №0-1551 від 05.04.2023р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями Головне управління ДПС в Одеській області необґрунтовано нарахувало ОСОБА_1 до сплати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018-2022 роки, оскільки належне позивачу нежитлове складське приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3107,9 кв.м., не є об`єктом оподаткування згідно п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Також, позивач посилався на те, що при прийнятті податкових повідомлень-рішень від 16.11.2021р. №0-1551-2018, №0-1551-2019 та №0-1551 Головним управлінням ДПС в Одеській області не дотримано положень п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, яким передбачено, що податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку, обчисленого згідно п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 цього Кодексу, надсилається платнику податків контролюючим органом за місцем його податкової адреси до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). За таких обставин, на підставі п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, ОСОБА_1 звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, визначеного зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 31.08.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на неправильне визначення Головним управлінням ДПС в Одеській області площі належних позивачу складських приміщень, що призвело до помилок в розрахунках визначених ОСОБА_1 спірними податковими повідомленнями-рішеннями зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018-2022 роки. Зокрема, в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях нерухомість визначена як «споруда» та наведено її площу 3107,30 кв.м., що не відповідає відомостям свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007р. серії НОМЕР_1 , згідно якого загальна площа складських приміщень становить 3107,90 кв.м.

Також, апелянт посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що складські приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не узгоджуються з положеннями п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Із змісту вказаної норми чітко слідує, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення тощо.

Посилається апелянт і на те, що Головне управління ДПС в Одеській області не надіслало Абдо Ясер податкові повідомлення-рішення №0-1551-2018 від 16.11.2021р., №0-1551-2019 від 16.11.2021р., №0-1551 від 16.11.2021р. та №0-1551 від 24.06.2022р. у визначений п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України строк (до 1 липня року, що настає за базовим податковим періодом), а тому позивач звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання на підставі п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 цього Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 18.03.2002р. є фізичною особою-підприємцем, основним видом економічної діяльності якого є 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами.

Позивачем до податкового органу подавалися звітні декларації за 2018-2022 роки, в яких Абдо Ясер визначав наступні види діяльності:

2018 рік - 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами, 47.82 Роздрібна торгівля з лотків на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям;

2019 рік - 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами;

2020 рік - 69.10 Діяльність у сфері права;

2021 рік - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям;

2022 рік - 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007р. серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником складських приміщень загальною площею 3107,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за типом майна є складським приміщенням.

Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення про визначення ОСОБА_1 грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018-2022 роки:

№0-1551-2018 від 16.11.2021р. на суму 130 145,37 грн. (податковий період 2018 рік);

№0-1551-2019 від 16.11.2021р. на суму 194 501,44 грн. (податковий період 2019 рік);

№0-1551 від 16.11.2021р. на суму 201 791,95 грн. (податковий період 2020 рік);

№0-1551 від 24.06.2022р. на суму 279 657,00 грн. (податковий період 2021 рік);

№0-1551 від 05.04.2023р. на суму 302 961,75 грн. (податковий період 2022 рік).

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення незаконними ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про їх скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції визнав необґрунтованими посилання позивача на те, що належні йому складські приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, на підставі п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Суд зазначив, що застосування вказаної норми ПК України можливо у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). У разі, якщо промислова будівля (в т.ч. складські приміщення) не використовуються для промислового виробництва, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства. Суд звернув увагу, що жоден вид економічної діяльності у секціях B-F таблиці A*10/11 Додатку А (обов`язковий) Національного класифікатора КВЕД ДК 009:2010 не співпадає із заявленими позивачем видами економічної діяльності у податкових (звітних) деклараціях позивача за 2018-2022 роки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

01 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, входить до складу податку на майно.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено ст.266 Податкового кодексу України.

У розумінні ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

Згідно пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Приписами пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зокрема, відповідно до пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (у редакції, чинній до 23.05.2020р.) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020р. №466-IX, який набрав чинності з 23.05.2020р., внесено зміни до пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Як зазначено Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

У постанові від 31.05.2022р. по справі №420/12318/21 Верховний Суд, надаючи правову оцінку наявності підстав для звільнення особи від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на підставі пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (у редакції, чинній до 23.05.2020р.), сформулював наступний правовий висновок.

Прислівник «зокрема», застосований у пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим, конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому, застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення, дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду, а не тільки призначенні для такого використання.

Частиною 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи чинну редакцію пп. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000р. №507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором. При цьому, для отримання висновку щодо класифікації приналежних їй об`єктів нерухомості доцільно звернутись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

У разі якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Таким чином, за умови, що об`єкт нерухомості, який належить, зокрема, фізичній особі, використовується у господарській діяльності такої особи з врахуванням виду діяльності згідно КВЕД, з функціональним призначенням щодо промислового виробництва, він є підставою для застосування вимог підпункту «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Відповідно до Таблиці A*10/11 Додатку А (обов`язковий) Національного класифікатора КВЕД ДК 009:2010, секції B-F передбачають такі види економічної діяльності: Переробна промисловість, добувна промисловість, розроблення кар`єрів та інша промисловість, з них: Переробна промисловість, Будівництво.

Як правильно зазначив суд першої інстанції та не спростовано апелянтом, жоден вид економічної діяльності у секціях B-F не співпадає із заявленими ОСОБА_1 видами економічної діяльності у податкових (звітних) деклараціях за 2018-2022 роки.

Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано жодного доказу використання належних йому на праві власності складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , у промисловому виробництві.

А відтак, нежитлові приміщення за вказаною адресою не підпадають під визначення «будівлі промисловості» для цілей застосування пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на підставі пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України як у первинній редакції, так і в редакції із змінами, внесеними до вказаної норми Законом від 16.01.2020р. №466-IX.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо протилежного ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

При зверненні з позовом до суду та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне визначення Головним управлінням ДПС в Одеській області прощі належних йому складських приміщень. Зокрема, в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях наведено площу 3107,30 кв.м., що не відповідає відомостям свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007р. серії НОМЕР_1 , згідно якого загальна площа складських приміщень становить 3107,90 кв.м. А відтак, за твердженнями апелянта, відповідачем не правильно розраховано суму податку на нерухоме майно за 2028-2022рр.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки, як слідує зі змісту пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Як вбачається з матеріалів справи, при обчисленні ОСОБА_1 податку Головне управління ДПС в Одеській області використало дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких загальна площа нерухомого майна позивача становить 3107,30 кв.м.

Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (довідка 336991163 від 26.06.2023р.).

Відомості, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, для відповідача є офіційними даними, з яких останній обчислює базу оподаткування.

Дійсно, як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007р. серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3107,90 кв.м.

Однак, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що наявність невідповідності у площі належних позивачу складських приміщень, зазначеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та документах про право власності, у даному випадку не призвело до порушення прав ОСОБА_1 , враховуючи, що спірними податковим повідомленнями-рішеннями податок на нерухоме майно розраховувався контролюючим органом із меншого показника площі, тобто з 3107,30 кв.м., а не з 3107,90 кв.м.

Апелянт зазначає, що Головне управління ДПС в Одеській області не надіслало ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення №0-1551-2018 від 16.11.2021р., №0-1551-2019 від 16.11.2021р., №0-1551 від 16.11.2021р. та №0-1551 від 24.06.2022р. у визначений п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України строк, тому позивач звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання на підставі п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України передбачено, що податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується, зокрема, фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

07.12.2017р. прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VIII, відповідно до якого пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3.

У відповідності до п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України в разі, якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

За логікою наведеної норми, ненадходження податкового повідомлення-рішення про сплату податку з нерухомості до 01 липня не означає звільнення платника податку від його сплати. Така обставина звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

В свою чергу, п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України встановлює, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

За змістом пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем, зокрема граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.

Нарахування ОСОБА_1 спірними податковим повідомленням-рішеннями грошових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018-2022р.р. відбулося в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.11.2021р. по справі №825/1903/17, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду в цій справі, стосувалися нарахування податку на нерухомість за 2017 рік, тобто до набрання 01.01.2018р. чинності Законом №2245-VIII, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3.

Доводи позивача щодо несвоєчасного отримання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не впливають на вирішення даного спору, враховуючи, що зазначена обставина впливає лише на вирішення питання щодо дотримання ОСОБА_1 строку звернення з даним позовом до суду.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні спору судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 31.08.2023р. колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 07 листопада 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук