Справа № 280/5786/23
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

20 жовтня 2023 року Справа № 280/5786/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Стрельнікової Н.В.,

при секретарі Білай В.Р.,

за участю представника позивача - Кацюба М.В.,

представника відповідача та третьої особи - Шевченко А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : Офіс Генерального прокурора, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Офіс Генерального прокурора, в якій позивач просить суд: стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 в справі №808/8156/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Запорізької області, починаючи з 14.01.2020 по 26.09.2021 в розмірі 322 307,34 грн. (триста двадцять дві тисячі триста сім гривень 34 копійки).

Крім того, просить розглянути справу в порядку загального позовного провадження стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він працював в органах прокуратури Запорізької області з 1979 року. На підставі наказу Генерального прокурора України № 125к від 28.02.2007 року позивача призначено на посаду заступника прокурора Запорізької області. 23 жовтня 2014 року Генеральним прокурором України видано наказ № 1451 к про звільнення позивача з вказаної посади у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 ст. 36 КЗпП України. Не погодившись із своїм звільненням позивач звернувся до суду із позовом до Генеральної прокуратури України та прокуратури Запорізької області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 в справі № 808/8156/14, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22,07.2020 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1451 к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Запорізької області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Запорізької області 3 24.10.2014 року; стягнуто із прокуратури Запорізької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2020 року по 13.01.2020 року. При цьому рішення першої інстанції від 13.01.2020 року в частині поновлення ОСОБА_1 було допущено до негайного виконання, а тому підлягала негайному виконанню вже починаючи з 14.01.2020 року. Незважаючи на це, позивача було поновлено на посаді лише 27.09.2021 року відповідно до наказу Генерального прокурора № 292к. При цьому підставою для видання цього наказу, як в ньому зазначено, стали саме рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі № 808/8156/14. Того ж дня наказом Генер

Ухвалою від 31.07.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

24.08.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позов та заява про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України. В обґрунтування відзиву зазначає, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі. Факт отримання позивачем заробітної плати в Запорізькій обласній прокуратурі (прокуратурі Запорізької області) не може свідчити про обґрунтованість пред`явлення вищенаведених позовних вимог саме до обласної прокуратури, оскільки за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не є основною чи додатковою заробітною платою. Таким чином, Запорізька обласна прокуратура не є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 14.01.2020 по 26.09.2020. У спірних правовідносинах Запорізька обласна прокуратура (прокуратура Запорізької області) не є роботодавцем та, відповідно, затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді відбулась не з вини обласної прокуратури, що виключає настання для відповідача у даній справі відповідальності за ст. 236 КЗпП України. Ураховуючи зазначене, затримка виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №808/8156/14 допущена не з вини Запорізької обласної прокуратури. Враховуючи викладене у відзиві, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

29.08.2023 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він посилаючись на позиції Верховного Суду, викладені за аналогічними спорами, спростовує твердження відповідача. Зазначає, що виконання рішення суду в цьому випадку не викликало будь-яких труднощів та не вимагало вжиття якихось значних зусиль, а тому доводи відзиву є надуманими. Також зазначає, що саме прокуратура області, яка була зобов`язана рішенням суду здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і мала в подальшому здійснити відповідну виплату за час вимушеного прогулу і при затримці виконання такого судового рішення до дати фактичного поновлення на посаді. З огляду на викладене, представник відповідача зазначає, що відповідачем не спростовано викладені обставини та твердження у позові, а тому просить відхилити наведені у відзиві заперечення та задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.09.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання представника Запорізької обласної прокуратури про застосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 07.09.2023 було призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.09.2023.

Протокольною ухвалою суду від 21.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 20.10.2023.

04.10.2023 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, у яких зазначено про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивач із заявою про виконання рішення суду не звертався. Документи про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду до Офісу Генерального прокурора також не надходили. Крім того, третя особа у поясненнях зазначає, що позивачу 17.11.2020 виповнилося 65 років у зв`язку з чим позивач відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 65 Закону України «Про прокуратуру» після цього не міг виконувати повноваження прокурора та підлягав звільненню. Отже і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 18.11.2020 по 26.09.2021 є необгрунтованою. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, та надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у письмових поясненнях.

У судовому засіданні 20.10.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення учасників справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Позивач працював в органах прокуратури Запорізької області з 1979 року.

На підставі наказу Генерального прокурора України № 125к від 28.02.2007 року позивача призначено на посаду заступника прокурора Запорізької області.

23 жовтня 2014 року Генеральним прокурором України видано наказ № 1451 к про звільнення позивача з вказаної посади у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Не погодившись із своїм звільненням позивач звернувся до суду із позовом до Генеральної прокуратури України та прокуратури Запорізької області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 в справі №808/8156/14, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22,07.2020 року, позов задоволено частково;

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1451 к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Запорізької області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Запорізької області 3 24.10.2014 року;

- стягнуто із прокуратури Запорізької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2020 року по 13.01.2020 року.

Вищевказане рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 було допущено до негайного виконання, отже підлягало негайному виконанню в цій частині починаючи з 14.01.2020 року.

Наказом Генерального прокурора № 292к від 27.09.2021 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду справі № 808/8156/14 ОСОБА_1 було поновлено на посаді.

Того ж дня наказом Генерального прокурора № 293к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Запорізької області та з органів прокуратури з 27.09.2021 року у зв`язку з досягненням шістдесяти п`ять років та припиненням повноважень прокурора.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 2 ст.372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

За приписами положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18.

Суд зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 у справі №640/755/19.

За приписами ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, законодавчо закріплено обов`язок боржника виконати рішення суду щодо поновлення стягувача на роботі негайно після проголошення судового рішення.

В даному випадку негайного поновлення позивача на роботі не відбулось, внаслідок чого відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Щодо посилань відповідача на те, що Запорізька обласна прокуратура (прокуратура Запорізької області) не є роботодавцем та, відповідно, затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді відбулась не з вини обласної прокуратури, що виключає настання для відповідача у даній справі відповідальності за ст. 236 КЗпП України суд зазначаэ наступне. Згідно до статті 89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльностіпрокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

В той же час, відповідно до статей 1, 7 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді заступника прокурора Запорізької області Офісом Генерального прокурора, за умови отримання ним заробітної плати у прокуратурі Запорізької області, яка в подальшому була перейменована у Запорізьку обласну прокуратуру, є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення саме із Запорізької обласної прокуратури.

Суд також звертає увагу на те, що на підставі наведеного вище рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі № 808/8156/14, яке залишено без змін апеляційним судом, середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто на користь ОСОБА_1 саме з Прокуратури Запорізької області. Тобто, саме прокуратура області, яка була зобов`язана рішенням суду здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і мала в подальшому здійснити відповідну виплату за час вимушеного прогулу і при затримці виконання такого судового рішення до дати фактичного поновлення на посаді.

Верховним Судом неодноразово розглядалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у подібних випадках і викладено правові висновки щодо цього питання, зокрема: у постановах від 08.12.2022 в справі № 280/2481/21, від 21.10.2021 в справі №280/5260/19, в ухвалі від 11.05.2021 у справі № 380/9167/20, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 31.07.2019 у справі №813/593/17.

В цих постановах Верховний Суд поклав обов`язок здійснити відповідні виплати саме на обласні прокуратури, які і виплачували раніше заробітну плату позивачам, незважаючи на те, що відповідні посади заступника прокурора області або прокурора міста згідно із Законом України «Про прокуратуру» були номенклатурою Офісу Генерального прокурора, який безпідставно і зволікав із винесенням наказу про поновлення на роботі.

Отже, Верховний Суд сформував відповідні висновки у справах із обставинами, які є аналогічними обставинам цієї справи, а тому вони підлягають застосуванню і в цій справі. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є саме Запорізька обласна прокуратура, а не Офіс Генерального прокурора, який залученій до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконного звільненого до роботи та про те, що суд має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі з огляду на наступне.

Так, в постанові від 01.08.2023 у справі № 640/34546/21, яка є подібною за предметом позовних вимог та обставинами, Верховний Суд вже надав оцінку аналогічним доводам, наведеним у касаційній скарзі Офісу Генерального прокурора на судові рішення попередніх інстанцій. В цій постанові Верховний Суд дійшов до наступних висновків: «Суд зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 у справі №640/755/19.

Враховуючи наведені вище правові положення, а також беручи до уваги те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2021 року у справі №640/22934/19 відповідачем не виконано, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанції про затримку з боку Офісу Генерального прокурора виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки…

Доводи скаржника про те, що наказ Генерального прокурора про поновлення ОСОБА_1 на посаді не видався, що унеможливлює здійснення розрахунку належних до стягнення сум, Суд відхиляє та зазначає, що Закон пов`язує право на отримання відповідних сум із фактом самої затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яка настає на день, наступний після ухвалення рішення про поновлення на роботі. У випадку невидання роботодавцем наказу про поновлення на роботі кінцевим днем періоду затримки є день ухвалення рішення у справі.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2022 року у справі № 280/5734/21. Суд наголошує, що положення ст. 236 КЗпП України не містить як обов`язкову підставу для її застосування - факт поновлення особи на роботі, а передбачає лише факт затримки виконання судового рішення. Такий факт встановлений судами попередніх інстанцій у цій справі. Подібна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18.

Щодо твердження скаржника про те, що позивачем не подавалося жодної заяви про поновлення на посаді в Офісі Генерального прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді, Верховний Суд зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем. Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 05.02.2022 у справі №280/4402/21.

Крім того, конструкція норми ст. 236 КЗпП України не містить застереження щодо необхідності встановлення провини роботодавця у несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення звільненого працівника, сам факт затримки виконання рішення є підставою для застосування приписів цієї статті.

Враховуючи викладене судом встановлено факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №808/8156/14, в частині поновлення позивача на посаді.

Період затримки виконання рішення становить з 14.01.2020 (наступний день після проголошення рішення суду у справі №808/8156/14) по 26.09.2022 (день напередодні видання наказу про поновлення позивача на роботі).

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 61 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора припиняються за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років. Таким чином, з 18.11.2020 позивач не міг виконувати повноваження прокурора, та беззаперечно підлягав звільненню.

З огляду на вищенаведене, вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі № 808/8156/14 в частині поновлення позивача на посаді заступника прокурора Запорізької області за період з 18.11.2020 по 26.09.2021 є необгрунтованою.

Так, Верховний Суд постанові від 21.09.2022 у справі № 826/17802/14 висловив чітку позицію щодо стягнення коштів у період після досягнення позивачем шістдесяти п`яти років, зокрема зазначив, що «17. Стосовно доводів відповідача про тривалість вимушеного прогулу, то з уваги на висловлену вище позицію щодо поновлення позивача на посаді прокурора після досягнення шістдесятип`ятирічного віку, суму середнього заробітку за цей період треба розраховувати виходячи із «дозволених» вікових обмежень перебування на посаді прокурора. Колегія суддів керується тут тим, що не може бути вимушеного прогулу у період, протягом якого перебування на посаді прокурора (й виконання обо`язків за цією посадою) було засадничо неможливе в розумінні Закону № 1697-VII.

Отже, зважаючи на приписи пункту 1 частини першої статті 61 Закону № 1697-VІІ, у цій справі період вимушеного прогулу міг тривати до 04 січня 2018 року включно, тобто до наступного дня після досягнення позивачем шістдесяти п`яти років. Тому період вимушеного прогулу, за який може стягуватися середній заробіток, починається з 24 жовтня 2014 року й завершився 04 січня 2018 року.»

Відповідно до довідки відповідача від 05.07.2023 №21-351 (була додана до позову) середньоденна заробітна плата позивача становила 756,59 грн.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки виконання відповідачем рішення суду становить: 756,59 грн. * 213 робочих днів = 161153,67 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на викладене, суд висновує про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Статтею 139 КАС України, визначено порядок розподілу судових витрат.

Зважаючи на той факт, що у позивач звільнений від сплати судового збору в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів здійснення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять, то питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокурори (69009, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29-а, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ), про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі задовольнити частково.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №808/8156/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Запорізької області за період з 14.01.2020 по 17.11.2020 в розмірі 161 153,67 грн. (сто шістдесят одна тисяча сто п`ятдесят три гривні шістдесят сім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення складено у повному обсязі 06.11.2023.

Суддя Н.В. Стрельнікова