Справа № 200/5487/23
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 року Справа№200/5487/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

02 жовтня 2023 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач, ГУНП в області), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 30 вересня 2023 року, в якому позивач просила:

- визнати протиправними дії ГУНП в Донецькій області щодо невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за 2022 рік та компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік;

- зобов`язати ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основну та додаткову відпустки за 2022 рік в кількості 45 діб та компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

05 жовтня 2023 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні); встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС).

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».

Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 07 листопада 2015 року по 09 травня 2023 року проходила службу в поліції; наказом ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с звільнена зі служби в поліції.

Позивач вказувала на те, що відповідно до ст. 93 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580) вона мала право на щорічну основу оплачувану відпустку кількістю 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби - один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів, а відповідно до ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551) і ст. 16-2 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) як учасник бойових дій - на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Зазначила, що при звільненні зі служби в поліції їй була нарахована і виплачена грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за 2023 рік.

Водночас за період проходження служби в поліції позивач не використала щорічну основну відпустку в кількості 30 діб та додаткову відпустку в кількості 15 діб за 2022 рік і додаткову відпустку як учаснику бойових дій в кількості 14 діб за 2023 рік, та, як наслідок, на день звільнення вона набула право на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Між тим, ні в день звільнення, ні в подальшому ГУНП в Донецькій області грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки не виплатило.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Позивач покликалася на норми ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, ст. ст. 92-93 Закону № 580 і зазначила, що законом

не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Отже, у випадку звільнення поліцейських зі служби в поліції їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Позивач вказувала на те, що до спірних правовідносин належить застосовувати норми Закону № 580, КЗпП України та Закону № 504/96-ВР з урахуванням висновків Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, які викладені в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Позивач доводила, що має право на отримання грошової компенсації за невикористані щорічну основну та додаткову відпустки за 2022 в кількості 45 діб, а також за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік в кількості 14 діб, виходячи із середньоденного розміру її заробітної плати (грошового забезпечення) на день звільнення.

Просила задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та способом, що визначені законодавством.

Зазначив, що ОСОБА_1 проходила службу в Національній поліції України; наказом ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року №199о/с звільнена зі служби в поліції.

Відповідач зазначив, що діючи відповідно до положень ч. 1 ст. 92, ч. 10 ст. 93 Закону № 580 та п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, (далі - Порядок № 260), при звільненні зі служби виплатив позивачу компенсацію за невикористані 15 діб щорічної чергової відпустки за 2023 рік.

Виходячи з положень п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки за 2022 рік, тобто за попередній рік. В обґрунтування правомірності такого підходу він покликався на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 06 лютого 2020 року у справі № 818/1276/17.

З посиланням на норми ч. 2 ст. 92 Закону № 580, п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551, п. 1 ч. 1 ст. 4, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР відповідач стверджував, що додаткова відпустка учасникам бойових дій є пільгою, гарантованою державою, та не належить до виду щорічних відпусток, визначених ст. 4 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідач наводив роз`яснення Міністерства соціальної політики України, викладені в листі від 18 серпня 2016 року № 454/13/116/-16, згідно з яким, оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій передбачена ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.

З огляду на це додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток, у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, подовжити у разі хвороби працівника та ділити на частини.

Тому на цю відпустку не поширюються норми ст. 24 Закону № 504/96-ВР.

Також відповідач зауважив, що під час проходження служби позивач не зверталася з рапортом про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2023 році.

Крім того, відповідач наголосив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану поліцейським відпустку у році звільнення врегульовано нормами Закону № 580 та п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260, які є спеціальними, а тому саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону № 580 та п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 грошова компенсація передбачена виключно за невикористану в році звільнення чергову відпустку поліцейським, які звільняються зі служби. Компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій спеціальним законодавством не передбачена.

Також відповідач доводив, що відповідно до ст. 83 КЗпП України з урахуванням п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи, підлягають поділу на частини та грошовій компенсації. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону № 504/96-ВР не передбачена.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду до травня 2020 року дотримувався такої ж правової позиції, але в подальшому її змінив.

Разом з тим, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду погодився з тим, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не підлягає грошовій компенсації, про що свідчить постанова від 31 жовтня 2022 року у справі № 241/2229/20.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

З 19 січня 2016 року постійне місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.

Позивач стверджує, що має статус учасника бойових дій та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

На підтвердження цього твердження позивач не надала рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України або рішення комісія Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України про надання їй статусу учасника бойових дій або посвідчення учасника бойових дій.

Між тим, відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, за цих обставин, керуючись ч. 1 ст. 78 КАС, відповідно до якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд визнає цю обставину такою, що не підлягає доказуванню.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Донецькій області (ідентифікаційний код: 40109058) зареєстроване як юридична особа 07 листопада 2015 року, про що до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

В період з 07 листопада 2015 року по 09 травня 2023 року ОСОБА_1 проходила службу в Національній поліції України, що підтверджено записами №№ 6-7 в трудовій книжці серії НОМЕР_3 .

Наказом ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с «По особовому складу» капітан поліції ОСОБА_1 , інспектор з режиму секретності відділення № 2 поліції Покровського районного управління поліції, була звільнена зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону № 580 (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції з 09 вересня 2023 року.

У зв`язку зі звільненням позивача у відповідача виник обов`язок провести з нею повний розрахунок, в тому числі виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Так, згідно з довідкою Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області від 18 вересня 2023 року № 3224/12/01-2023, ОСОБА_1 , колишній інспектор з режиму секретності відділення поліції № 2 Покровського районного управління ГУНП в Донецькій області, яка проходила службу в ГУНП в Донецькій області з 07 листопада 2015 року до 09 травня 2023 року і була звільнена зі служби в поліції з 09 травня 2023 року наказом ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с, за 2022 та 2023 роки не використала основні та додаткові щорічні оплачувані відпустки:

- у 2022 році тривалість щорічної оплачуваної відпустки позивача становила 45 діб, в тому числі основна відпустка - 30 діб, додаткова оплачувана відпустка - 15 діб.

Основну оплачувану відпустку у кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку у кількості 15 діб за 2022 рік позивач не використала.

Згідно з наказом ГУНП в Донецькій області від 29 серпня 2022 року № 375о/с в період з 01 вересня 2022 року до 14 вересня 2022 року позивач використала додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551 у кількості 14 діб за 2022 рік.

- у 2023 році тривалість щорічної чергової оплачуваної відпустки позивача за фактично відпрацьований час становила 15 діб, в тому числі частини основної оплачуваної відпустки - 15 діб, додаткова оплачувана відпустка - 0 діб.

Основну оплачувану відпустку у кількості 15 діб за 2023 рік позивач не використала; грошова компенсація за невикористані 15 діб основної оплачуваної відпустки за 2023 рік виплачена при звільненні.

Додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551 у кількості 14 діб за 2023 рік позивач не використала.

Інформація надана на підставі наказів ГУНП в Донецькій області.

Також суд встановив, що наказ ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с «По особовому складу», яким позивач звільнена зі служби в поліції, передбачав, що ОСОБА_1 не використана відпустка за 2023 рік у кількості 15 діб.

Між тим, відомості про наявність у позивача невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток за 2022 рік, а також додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2023 рік в наказі ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с «По особовому складу» не відображена.

Як свідчить повідомлення про нараховані суми при звільненні ОСОБА_1 , складений Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області, за період з 01 по 09 травня 2023 року позивачу нараховано:

посадовий оклад - 696,77 грн,

оклад за спеціальним званням - 522,58 грн,

надбавка за стаж служби - 487,74 грн,

надбавка за специфічні умови проходження служби - 682,84 грн,

премія - 5 110,26 грн,

компенсація за невикористану відпустку (15 діб) - 12 917,00 грн,

а разом - 20 417,19 грн;

відрахування:

профспілкові внески - 204,17 грн,

податок на доходи фізичних осіб - 3 675,09 грн,

компенсація податку на доходи фізичних осіб - -3 675,09 грн,

військовий збір - 306,26 грн;

до виплати - 19 906,76 грн.

Крім того, при звільненні позивачу нарахована одноразова грошова допомога в сумі 258 339,90 грн із розрахунку:

посадовий оклад 2 400,00 грн + оклад за спеціальне звання 1 800,00 грн + надбавка за стаж служби (40%) 1 680,00 грн + надбавка за специфічні умови проходження служби (40%) 2 352,00 грн + премія (213,824%) 17 601,99 грн, а разом - 25 833,99 грн;

25 833,99 грн х 50% х 20 років = 258 339,90 грн.

Позивачу повідомлено, що всі суми будуть перераховані на її особистий картковий рахунок після надходження відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Позивач ознайомлена з повідомленням про нараховані суми при звільненні під особистий підпис.

Згідно з довідкою щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 від 18 вересня 2023 року № 223, яка складена Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», п. 2 ст. 94, п. 10 ст. 93 Закону № 580, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 грошовій компенсації підлягає невикористана позивачем відпустка за 2023 рік у кількості 15 діб, виходячи із одноденного грошового забезпечення на день звільнення - 861,13 грн (із розрахунку: середньомісячний розмір грошового забезпечення на день звільнення 25 833,99 грн / 30 діб).

Ухвалою від 05 жовтня 2023 року суд витребував у відповідача докази нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток за 2022-2023 роки.

На виконання цієї ухвали відповідач надав довідку Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 09 жовтня 2023 року № 242 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки ОСОБА_1 .

В цій довідці Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області вказало на те, що наказом ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с, яким позивач звільнена зі служби в поліції, визначена кількість невикористаних діб відпустки за 2023 рік - 15.

Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області з посиланням на п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 вказало на те, що при звільненні ОСОБА_1 нарахована грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 15 діб в сумі 12 917,00 грн (із розрахунку: посадовий оклад 2 400,00 грн + оклад за спеціальним званням 1 800,00 грн + надбавка за вислугу років (40%) 1 680,00 грн + надбавка за специфічні умови (40%) 2 352,00 грн + премія (213,824%) 17 601,99 грн = 25 833,99 грн / 30 діб х 15 діб). З відрахуванням обов`язкових податків та зборів на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в КБ «Приватбанк», перераховані кошти в сумі 12 723,24 грн.

Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області з посиланням на норми ст. 92 Закону № 580, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та висновки Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 квітня 2013 року у справі № 21-94а13, вказало, що згідно з обліками Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік ОСОБА_1 не використала. Рапорт про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік до підрозділу кадрового забезпечення не надходив.

Враховуючи викладене, за висновком Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області, правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік відсутні.

Отже, сторони визнають, що на день звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Докази нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації на невикористані 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік та за невикористані 14 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік на час розгляду справи суду не надані.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

На день звільнення позивача зі служби в поліції, тобто станом на 09 травня 2023 року, Закон № 504/96-ВР діяв в редакції від 01 січня 2023 року.

Згідно зі ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. ст. 13, 14 і 15); 3) творча відпустка (ст. 16); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. ст. 25, 26). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції від 27 січня 2023 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

На час виникнення спірних правовідносин Закон № 580 діяв в редакції від 15 квітня 2023 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 59 Закону № 580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ч. 1 ст. 60 Закону № 580).

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 92 Закону № 580 поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Ч. Ч. 1, 2, 3 і 4 ст. 93 Закону № 580 передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч. ч. 8, 9, 10 та 11 ст. 93 Закону № 580 поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Ч. ч. 1 та 2 ст. 94 Закону № 580 визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

П. 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз. абз. 7 і 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16 і вважав правильним правовий висновок, який був викладений у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 826/8185/18 з таких підстав.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону № 580. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч. ч. 8, 11 ст. 93 Закону № 580, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580 і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Застосувавши до спірних правовідносин наведені вище правові норми з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 мала невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також невикористані 15 діб додаткової відпустки за 2022 рік, вона мала право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік при звільненні зі служби в поліції, проте таку компенсацію не отримала.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС допущена ГУНП в області бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 15 діб додаткової відпустки за 2022 рік, підлягає визнанню протиправною.

При цьому суд зауважує, що невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку за своєю сутністю є бездіяльністю ГУНП в Донецькій області, а не його діями, як помилково вважає позивач.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 9 КАС, для повного та ефективного захисту порушеного права позивача належить застосувати такий спосіб захисту як зобов`язання ГУНП в області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 15 діб додаткової відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 09 травня 2023 року.

Крім того, за змістом ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, серед інших, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551) учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, з огляду на зміст ст. 16-2 Закону № 504/06-ВР, п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551, суд приходить до висновку, що поліцейські, які отримали статус учасника бойових дій, мають право на такий вид щорічної відпустки як додаткова відпустка учаснику бойових дій.

При застосуванні наведених норм суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 200/12427/19-а, про те, що зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551, не є видом відпустки, яка надається щорічно, оскільки з огляду на зміст п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551 державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Тобто вказані норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 360/1874/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 620/1487/20, від 29 квітня 2021 року у справі № 200/602/20-а та інших.

Так, Верховний Суд вказав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Положення Закону № 3551 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на викладене суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо застосування ч. 10 ст. 93 Закону № 580, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 як таких, що не передбачають можливості отримання компенсації за будь-які роки роботи, відмінні від року звільнення.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про те, що Закон № 504/96-ВР не передбачає компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також про те, що додаткова відпустка не переноситься на інший період та не замінюється компенсацією.

Роз`яснення Міністерства соціальної політики України не є джерелом права в розумінні ст. 7 КАС, а тому суд не приймає заперечення відповідача, які ґрунтуються на цьому роз`ясненні.

Суд встановив, що в 2023 році ОСОБА_1 не використала додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551.

Отже, при звільненні зі служби вона також мала право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік, проте таку компенсацію не отримала.

Наведене зумовлює висновок про те, що допущена ГУНП в області бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, підлягає визнанню протиправною.

Порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання ГУНП в області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 09 травня 2023 року.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.

Ч. 1 ст. 122 КАС встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачці грошової компенсації за невикористану відпустку.

Положення ст. 122 КАС не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

У той же час ч. 2 ст. 233 КЗпП України установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Ст. 116 КЗпП України визначає стоки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).

Позивач звільнена зі служби в поліції 09 травня 2023 року, про що свідчить витяг з наказу ГУНП в Донецькій області від 09 травня 2023 року № 199о/с «По особовому складу» та запис № 7 в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , та ознайомлена з повідомленням про нараховані суми при звільненні.

Отже, про порушення своїх прав внаслідок неповного розрахунку при звільнення, зокрема внаслідок невиплати компенсації за невикористані відпустки, ОСОБА_1 повинна була дізнатися 09 травня 2023 року.

Таким чином, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 120 КАС установлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду мав розпочатися 10 травня 2023 року.

Проте постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України був запроваджений карантин.

Дія карантину неодноразово продовжувалась.

30 червня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Згідно з цією постановою з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, був відмінений.

Таким чином, починаючи з 01 липня 2023 року на території України карантин не діє.

При цьому п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду надав методичну інформацію щодо спірних питань застосування законодавства про продовження процесуальних строків під час дії карантину, в яких, з-поміж іншого, зазначив, якщо право на вчинення процесуальної дії в учасника справи виникло під час дії такого карантину, перебіг процесуального строку починається у день, наступний після закінчення дії карантину, і в повному обсязі, встановленому законом (або судом).

Суд враховує, що:

- перебіг строку звернення до суду розпочався під час дії карантину, а саме 10 травня 2023 року;

- виходячи з положень п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, позивач об`єктивна могла розраховувати на те, що строк звернення до суду, визначений ст. 233 цього Кодексу, продовжуватиметься на строк дії карантину;

- між датою набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (30 червня 2023 року) та моментом відміни карантину (з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року) було менше доби, що об`єктивно ускладнювало (унеможливлювало) реалізацію позивачем права на звернення до суду до закінчення карантину.

За цих обставин та, виходячи з необхідності забезпечення доступу позивача до правосуддя, суд дійшов висновку про доцільність застосування запропонованого Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду підходу щодо обчислення процесуальних строків під час дії карантину і в даному випадку.

За такого підходу визначений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду розпочався 01 липня 2023 року (наступний день після закінчення дії (відміни) карантину) і сплинув 02 жовтня 2023 року (останній день строку - 01 жовтня 2023 року припадав на неділю - неробочий день).

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернулася 30 вересня 2023 року, тобто позивач реалізувала своє право на звернення до суду з дотриманням строку звернення до суду.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн (квитанція від 30 вересня 2023 року № 4600-1816-1179-6187).

Між тим, з огляду на перемет публічно-правового спору, що виник між сторонами, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви.

Згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 139 КАС якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, правові підстави для присудження на користь позивача на рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по сплаті судового збору в даному випадку відсутні.

При цьому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, позивач має право на звернення до суду з клопотанням про повернення судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (ідентифікаційний код: 40109058, місцезнаходження: 85302, Донецька обл., Покровський р-н, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік, за невикористані 15 діб додаткової відпустки за 2022 рік, за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік при її звільненні зі служби в поліції.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 30 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік, за невикористані 15 діб додаткової відпустки за 2022 рік, за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції - 09 травня 2023 року.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Повне судове рішення складено 06 листопада 2023 року.

Суддя Т.О. Кравченко