Справа № 9901/337/21
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Верховного Суду Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Мартєва С. Ю., Прокопенка О. Б., Шевцової Н. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) від 19 жовтня 2023 року в адміністративній справі № 9901/337/21 (провадження № 11?92заі23) за позовом ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, яка була ухвалена за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року
1. У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Президента України ОСОБА_2. щодо неоприлюднення наявної в нього публічної інформації, отриманої від Служби безпеки України (далі - СБУ), розвідувальних органів України або від будь-яких інших осіб стосовно ОСОБА_1 , на підставі якої Президент України ОСОБА_2 стверджував, що: «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли» (орфографія оригіналу збережена); ця інформація становить суспільний інтерес, про її наявність Президент України стверджував у своєму інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, поширеному в мережі «Інтернет»;
- зобов`язати Президента України ОСОБА_2 оприлюднити наявну в нього публічну інформацію, отриману від СБУ, розвідувальних органів України або від будь-яких інших осіб стосовно ОСОБА_1 , яка становить суспільний інтерес і про наявність якої Президент України висловився у своєму інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оприлюдненому в мережі «Інтернет», на підставі якої Президент України ОСОБА_2 стверджував, що: «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли» (орфографія оригіналу збережена).
Вимоги мотивував тим, що такими висловлюваннями Президент України повідомив невизначеному колу осіб інформацію, яка очевидно становить суспільний інтерес.
На цій підставі позивач вважає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 3, частини першої статті 10 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) Президент України як розпорядник інформації зобов`язаний оприлюднити наявну в нього достовірну, точну та повну інформацію, а він має законне право на доступ до інформації щодо нього, яка збирається та зберігається будь-яким розпорядником інформації.
Позивач наголошував і на тому, що має право знати в період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про нього та з якою ціллю збираються, як, ким і для чого вони використовуються, передаються чи поширюються. Президент України частково використав та поширив наявну в нього інформацію стосовно ОСОБА_1 , однак зробив це без додержання вимог пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI щодо обов`язку оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію.
Протиправну бездіяльність відповідач допустив саме під час здійснення владних управлінських функцій як суб`єкт владних повноважень - розпорядник публічної інформації, оскільки таку інформацію Президент України отримав від СБУ та розвідки в порядку реалізації своїх повноважень, обумовлених пунктом 17 частини першої статті 106 Конституції України. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за цими видовими ознаками такий спір належить до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративного суду.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 17 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовив.
У цій справі суд першої інстанції виснував, що нема ознак чи проявів протиправної бездіяльності відповідача, яка б перешкоджала позивачу в доступі до інформації, про яку йдеться в позові, позаяк, зокрема, позивач жодних активних дій щодо отримання такої інформації (подання відповідних запитів та/або вимог), окрім дій щодо звернення до суду, не здійснив. Тобто позивач не є запитувачем у розумінні Закону № 2939-VI.
Інформація, сформульована у прохальній частині цього адміністративного позову, яку позивач просить в судовому порядку зобов`язати відповідача оприлюднити, не відноситься до визначеного статтею 15 Закону № 2939-VI переліку інформації, яку розпорядники інформації зобов`язані опубліковувати.
Поза тим, інформація, висвітлена в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про яку зазначає позивач, не може вважатись у розумінні наведених вище законодавчих приписів публічною інформацією, яка перебувала або перебуває у володінні Президента України, оскільки в межах своїх повноважень відповідно до статті 106 Конституції України створення, збирання, зберігання та поширення такої інформації не входить до повноважень Президента України. А отже, відповідач не може в розумінні Закону № 2939-VI вважатись розпорядником такої інформації, а сама інформація не може вважатися публічною.
У контексті встановлених обставин у цій справі позивач не звертався до відповідача як суб`єкта владних повноважень - розпорядника публічної інформації із запитом на інформацію або вимогою в порядку Закону № 2939-VI, а тому його доводи про порушення права на отримання публічної інформації та права на отримання повної, а не часткової інформації, не можна визнати об`єктивними, оскільки жодних дій або бездіяльності щодо перешкоджання доступу ОСОБА_1 до публічної інформації, щодо якої виник спір, суд не встановив, а власне сама спірна інформація за своєю суттю не містить ознак публічної інформації, тобто такої, що створена або використовується внаслідок здійснення управлінської діяльності відповідачем.
У світлі зазначеного колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, серед іншого, дійшла висновку, що інтерв`ю публічного діяча та висвітлена в ньому інформація за своєю суттю не є виконанням саме публічно-владних управлінських функцій, з-поміж іншого, й щодо позивача.
3. ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції і подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а позовні вимоги задовольнити.
Мотивами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково не зважив на те, що норми Закону № 2939-VI не ставлять наявність в особи статусу запитувача інформації в залежність від подання інформаційного запиту. Вважає, що за нормами цього Закону запитувачем є будь-яка фізична особа.
Суд не звернув уваги на те, що позивач і не стверджував про наявність у Президента України прямого обов`язку оприлюднювати інформацію, зазначену у прохальній частині позову. Натомість положення Закону № 2939-VI вимагають дотримання вимог щодо достовірності, точності та повноти будь-якої оприлюдненої інформації, зокрема, коли йдеться про добровільне поширення інформації за ініціативою самого розпорядника. Неповідомлення Президентом України повної інформації щодо ймовірних незаконних дій позивача, а зазначення лише інформації про наявність у нього такої інформації, з погляду позивача, є створенням у суспільства враження хибної поінформованості.
Вважає неточним висновок суду про те, що названа в прохальній частині позову інформація не є публічною, позаяк за нормами згадуваного Закону публічною є взагалі будь-яка інформація, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, незалежно від того, чи була вона отримана або створена в процесі виконання відповідних обов`язків. Президент України у своєму інтерв`ю підтвердив, що в його володінні була інформація, зазначена у прохальній частині позову, а отже, за законодавчим визначенням вона має ознаки публічної інформації.
4. У відзиві на апеляційну скаргу представник Президента України просив залишити її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року - без змін.
Наголошує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, слушно зважив на норми матеріального права у взаємозв`язку з вимогами процесуального закону та дійшов вивіреного висновку про те, що Президент України не допустив бездіяльності в окреслених відносинах.
5. Велика Палата постановою від 19 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року змінила в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. У решті рішення цього суду залишила без змін.
Велика Палата погодилася з рішенням суду першої інстанціїу частині відмови у позові, але з дещо інших мотивів.
Велика Палата насамперед виходила з того, що:
- у справі немає жодних даних ні про те, що інформація, про яку сказав відповідач у тому інтерв`ю, є задокументованою (а саме задокументований характер є ознакою публічної інформації), ні про те, що відповідач отримав її від органів влади України під час здійснення повноважень Президента України (а не до того, як був обраний на цей пост) або має її у володінні саме як Президент України. Тобто немає доказів того, що відповідач є розпорядником відповідної інформації як суб`єкт владних повноважень;
- позивач не зробив спробу отримати від відповідача ту інформацію, яка його цікавить як публічна та нібито його стосується. А тому немає підстав вважати, що між позивачем і відповідачем виник публічно-правовий зв`язок.
Велика Палата вважала, що суд першої інстанції неправильно визначив, що інтерв`ю публічного діяча та висвітлена в ньому інформація не є виконанням публічно-владних управлінських функцій. Велика Палата уточнила, що позивач про це не стверджував. Натомість проблемним питанням, яке він (позивач) підняв, є те, чи означають слова в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року «було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки» наявність у відповідача публічної інформації, отриманої від відповідних органів влади України або такої, що перебуває у володінні відповідача як суб`єкта владних повноважень. Інакше кажучи, чи означають ті слова відповідача, що він є розпорядником отриманої від цих органів публічної інформації у сенсі Закону № 2939-VI.
В аспекті окреслених підходів Велика Палата звернула увагу на те, що однією з обов`язкових ознак публічної інформації за змістом частини першої статті 1 Закону № 2939-VI є те, що вона має бути задокументованою, а також або створеною, або отриманою суб`єктом владних повноважень у процесі виконання саме його обов`язків, або знаходитися у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована / відображена на матеріальних носіях (див. mutatismutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/22/20 (пункт 53)).
Більшість суддів Великої Палати визнали, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що згадана у прохальній частині адміністративного позову інформація є задокументованою. Відповідач не підтвердив її задокументований характер, а зі змісту його інтерв`ю неможливо встановити ні те, що вона була задокументованою, ні те, що респондент отримав її після обрання на пост Президента України. Тому на підставі оцінки наданих сторонами доказів неможливо виснувати, що слова відповідача «було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки» в інтерв`ю стосуються публічної інформації, тобто такої, яка є задокументованою й отримана відповідачем у зв`язку з виконанням його обов`язків чи знаходиться у його володінні як суб`єкта владних повноважень.
Велика Палата утвердилася в думці, що зміст позовних вимог не стосується визначеної статтею 15 Закону № 2939-VI інформації, яку відповідач зобов`язаний оприлюднювати. Оскільки позивач вважає, що інформація, про наявність якої відповідач згадав в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є інформацією про позивача, то згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 2939-VI таку інформацію у разі її наявності відповідач мав би надати безперешкодно і безкоштовно лише на вимогу позивача.
Але такою вимогою за змістом пункту 2 частини першої статті 5 та частини першої статті 19 Закону № 2939-VIє запит на інформацію, а не позовна вимога. Позивач не надсилав відповідачеві відповідний запит щодо отримання інформації, яка, як він вважає, його стосується. Отже, немає підстав вважати, що у позивача із відповідачем виник публічно-правовий зв`язок щодо надання інформації, яка, на думку позивача, є публічною. Такий зв`язок (відповідно також і публічно-правові відносини) не виникає лише з факту надання відповідачем інтерв`ю, в якому є згадка про те, що «було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки».
З огляду на викладене Велика Палата узагальнила, що звернення позивача до адміністративного суду із заявленими вимогами мало не належне фактичне та юридичне підґрунтя. Тому відмова у задоволенні позову є правильним вирішенням цієї адміністративної справи.
6. З постановою Великої Палати від 17 травня 2023 року не погоджуємося в частині підстав та мотивів задоволення апеляційної скарги, тож, керуючись частиною третьою статті 34 КАС України, вважаємо за необхідне висловити окрему думку.
У цій справі Велика Палата, як можна зрозуміти з мотивувальної частини постанови, дотримувалася версії, що відповідач імовірно володіє тією інформацією, до якої ОСОБА_1 проявляв інтерес, і доступ до якої через її оприлюднення в достовірному, точному та повному вигляді, до речі, було вимогою його позовної заяви.
Посилюють сприйняття підходу Великої Палати до ймовірного володіння відповідачем інформацією, яку позивач розцінював як публічну і таку, якою Президент України володів, мав оприлюднити в точному, достовірному та повному вигляді, і таким чином забезпечити доступ до неї, також мотиви Великої Палати в частині відмови в задоволенні позову, сформульовані наприкінці мотивувальної частини постанови.
У зв`язку із цим, повторюючись, зазначимо, що Велика Палата виходила з того, що спір у цій справі виник в царині інформаційних правових відносин, в яких одна сторона (позивач) вважала, що описана в позовній заяві бездіяльність Президента України як розпорядника публічної інформації полягала в неоприлюдненні публічної інформації про позивача в правдивому, з погляду останнього, світлі. А втім схилилася до думки, що через брак (належного фактичного та юридичного підґрунтя) позовних вимог позивач не обґрунтував (чи радше не довів, не переконав) протиправність дій відповідача з інформацією, яку він висловив у своєму інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року (і таким чином оприлюднив в мережі «Інтернет»).
На наш погляд, такі формулювання мають давати підстави розуміти їх так, що відповідач володів інформацією, до якої мав інтерес позивач, і мав би її оприлюднити, якщо б тільки на заваді не стало те, що позивач не запитував публічної інформації, як-от не запитував інформації, яка на рівні «інформаційного» закону визнається інформацією, що підпадає під визначені статтею 15 Закону № 2939-VI критерії інформації, яку відповідач зобов`язаний оприлюднювати. Далі, що позивач не запитував задокументованої публічної інформації, не використав той спосіб доступу до окресленої ним публічної інформації, який диктувався змістом, видом та характером інформації, до якої він проявляв інтерес.
Інакше кажучи, Велика Палата, якщо судити власне за результатами апеляційного перегляду, по суті погодилася частково з доводами позовної заяви ОСОБА_1 і, попри видиму схожість мотивів, використаних для часткового задоволення доводів апеляційної скарги апелянта, з мотивами суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову останнього, втрутилася в мотивацію рішення суду першої інстанції.
7. На жаль, такий підхід Великої Палати до перегляду судового рішення суду першої інстанції і сформованої у постанові правової позиції ми не можемо схвалити, і ось чому.
8. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частинами другою, шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 102 Основного Закону України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Положеннями статті 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Закон № 2939-VI установлює порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
За пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Президент України відповідно до пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 2939?VI є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням цих повноважень.
Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
За змістом частини першої статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.
Перелік інформації, яку розпорядники зобов`язані оприлюднювати, передбачений частиною першою статті 15 Закону № 2939-VI. До такої інформації віднесено: 1) інформацію про організаційну структуру, місію, функції, повноваження, основні завдання, напрями діяльності та фінансові ресурси (структуру та обсяг бюджетних коштів, порядок та механізм їх витрачання тощо), а також інформацію, зазначену в частині п`ятій статті 6 цього Закону; 2) нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проєкти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності; 3) перелік та умови отримання послуг, що надаються цими органами, форми і зразки документів, правила їх заповнення; 4) порядок складання, подання запиту на інформацію, оскарження рішень розпорядників інформації, дій чи бездіяльності; 5) інформацію про систему обліку, види інформації, яку зберігає розпорядник; 51) перелік наборів даних, що оприлюднюються у формі відкритих даних; 6) інформацію про механізми чи процедури, за допомогою яких громадськість може представляти свої інтереси або в інший спосіб впливати на реалізацію повноважень розпорядника інформації; 7) плани проведення та порядок денний своїх відкритих засідань; 8) розташування місць, де надаються необхідні запитувачам форми і бланки установи; 9) загальні правила роботи установи, правила внутрішнього трудового розпорядку; 10) звіти, в тому числі щодо задоволення запитів на інформацію; 11) інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, а саме про: їхні місцезнаходження, поштову адресу, номери засобів зв`язку, адреси офіційного вебсайту та електронної пошти; прізвище, ім`я та по батькові, службові номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти керівника органу та його заступників, а також керівників структурних та регіональних підрозділів, основні функції структурних та регіональних підрозділів, крім випадків, коли ці відомості належать до інформації з обмеженим доступом; розклад роботи та графік прийому громадян; вакансії, порядок та умови проходження конкурсу на заміщення вакантних посад; перелік та умови надання послуг, форми і зразки документів, необхідних для надання послуг, правила їх оформлення; перелік і службові номери засобів зв`язку підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління, та їх керівників, крім підприємств, установ та організацій, створених з метою конспірації, оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності; порядок складання, подання запиту на інформацію, оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, їх дій чи бездіяльності; систему обліку, види інформації, якою володіє суб`єкт владних повноважень; 12) іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.
Як видно з переліку видів інформації, яка підлягає обов`язковому оприлюдненню, нема тієї, яку позивач називає і вважає такою, що вона має оприлюднюватися, або такою, що якщо вже фактично оприлюднена суб`єктом владних повноважень і заразом розпорядником публічної інформації через публічне висловлювання, то має оприлюднюватися достовірною, точною та повною.
За частиною другою статті 15 Закону № 2939-VI інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності в розпорядника інформації офіційного вебсайту така інформація оприлюднюється на вебсайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.
За приписами частини першої статті 18 Закону № 2939-VI для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб`єктів владних повноважень, підлягають обов`язковій реєстрації в системі обліку, що має містити: назву документа; дату створення документа; дату надходження документа; джерело інформації (автор, відповідний підрозділ); передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом; строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом; галузь; ключові слова; тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіозаписи тощо); вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи); проєкти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо); форму та місце зберігання документа тощо.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно із частиною першою статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
За частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Положеннями статті 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
9. Як убачається зі змісту заявлених позовних вимог, наведеного на їхнє підтвердження обґрунтування, позивач оспорює бездіяльність Президента України як розпорядника публічної інформації, яка, як він вважає, полягає в ухиленні останнього від оприлюднення відповідної інформації про позивача. Підставою вважати порушенням своїх прав на доступ до інформації про нього називає те, що згадана Президентом України ОСОБА_2 в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, поширеному в мережі «Інтернет», інформація є публічною, що становить суспільний інтерес. Президент України нею володів, але не оприлюднив, як того вимагає Закон № 2939-VI, і тим самим позбавив позивача законного доступу до інформації, яка збирається та зберігається будь-яким розпорядником інформації, а також можливості реалізації встановленого статтею 10 цього Закону права вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе.
10. Нагадаємо ще раз, що Президент України відповідно до пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 2939?VI є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням цих повноважень.
Статтею 102 Основного Закону України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 затверджено Положення про Офіс Президента України.
За змістом пунктів 1, 3 цього Положення Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України, основними завданнями якого є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.
Відповідно до підпункту 21 пункту 4 Положення Офіс забезпечує в установленому порядку доступ до публічної інформації, розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до Президента України та його Офісу, консультацій під час оформлення запитів.
За підпунктом 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України Офіс відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
Правила Закону № 2939-VI встановлюють обов`язок розпорядника інформації -суб`єкта владних повноважень надавати / оприлюднювати інформацію в таких випадках: 1) у відповідь на запит надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована / відображена на матеріальних носіях; 2) у порядку, передбаченому статтею 15 Закону № 2939-VI, а саме оприлюднення інформації, визначеної цією нормою.
11. Тим часом, як випливає з виражених у позові вимог та підтвердження їх осмисленими, акцентованими діями, позивач не заперечує і обстоює те, що ні він, ні його представник (представники) не подавав (не подавали) запиту про надання відповідної інформації до відповідача.
Позивач фактично замовчує (німує) стосовно того, яка саме публічна інформація мала бути обов`язково оприлюднена, але не була доведена до загального відома. Зі змісту, спрямованості та значеннєвого характеру заявлених позовних вимог, доводів позивача та його представників про слушність і правомірність їхньої позиції щодо дій відповідача можна припустити (гадати), що такою інформацією мають бути відомості (обставини, фактичні дані тощо) про певну подію, що відбувалася в минулому, про явище, яке наче стосується позивача і (не)справжність якого, як випливає зі змісту позову, полягає в тому, що відповідач (неясно, «туманно») інформував український народ, що «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли».
Але поряд із цим позивач не заперечує, а, навпаки, визнає, що інформація про торгівлю когось із кимсь з «терористів, сепаратистів» і чиєсь заробляння на такій торгівлі не є тією інформацією, яка в розумінні статті 15 Закону № 2939-VI має бути обов`язково оприлюднена, бо погоджується з тим, що вона не підпадає під перелік, опис, види та характеристики відомостей, які за законом розпорядник інформації зобов`язаний доводити до загального відома.
Позивач переконаний і наполягає на тому, що власне інтерв`ю Президента України з його словами про те, що «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли», є формою, способом чи засобом оприлюднення публічної інформації, яка опинилася у відповідача з волі СБУ, розвідувальних органів України або будь-яких інших осіб.
Отож якщо далі притримуватися логіки позиції позивача, у разі коли Президент України володіє і є розпорядником інформації, яку він озвучив в інтерв`ю, якщо Президент України таким чином поширює певні відомості невизначеному колу осіб, які становлять суспільний інтерес, а особливо, коли мовить промодель поведінки, котра стосується особи позивача, який має знати, хто, як і для чого (кого) збирає, використовує, передає чи поширює певну інформацію, то він як розпорядник інформації зобов`язаний розповсюджувати наявну в нього інформацію правдиво (достовірно), точно та повно. Тобто саме у виборі та способі поширення певної інформації шляхом інтерв`ю позивач вбачає порушення свого інформаційного права сподіватися (очікувати), що відповідач відповідно довимог пункту 1 частини першої статті 3 та частини першої статті 10 Закону № 2939-VI буде оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію.
12. Ми вважаємо, що використана (обрана) юридична аргументація позивача на тлі «фактичної бази (основи)» заявлених вимог про те, що відповідач порушив його інформаційні права описаним чином, не може бути визнана переконливою та обґрунтованою, оскільки не містить в собі проявів (ознак) такого порушення. Треба визнати, що інформація, яку позивач інтерпретує як наче відображену та задокументовану будь-якими засобами та на будь-яких носіях і отриману або створену в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків та просить оприлюднити її точною, повною та достовірною, перебуває за межами управлінської діяльності відповідача у сфері доступу до публічної інформації, що своєю чергою виключає безумовний обов`язок останнього оприлюднювати інформацію, яку бажає отримати позивач.
На нашу думку, на основі озвученої в інтерв`ю Президента України інформації, яку останній начебто має у своєму розпорядженні, суд не міг і не може достовірно перевірити / встановити, чи Президент України володіє публічною інформацією, яку глава держави не оприлюднює. Понад те, такі припущення неможливо з`ясувати навіть з позиції конституційно-правового статусу Президента України. Тобто суд не має не лише достатніх і допустимих доказів того, що Президент України володіє чи може володіти такою інформацією, але й правового підґрунтя, яке б давало беззаперечні підстави стверджувати, що глава держави повинен такою інформацією володіти, відтак чи є законні підстави надати до неї доступ.
13. Інформація, яку позивач вважає недостовірною і неточною, стала відома широкому загалу внаслідок інтерв`ю Президента України від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, поширеному в мережі «Інтернет». Відповідь глави держави на одне із запитань, яка містила судження, що «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли», є лише оцінкою респондента певних обставин. Така оцінка, хоча й має властивості інформації, насамперед є відображенням, віддзеркаленням сутнісних, змістовних ознак фактів (явища, предмета) оцінки.
Очевидно, що інформація, яка озвучується чи таким чином оприлюднюється (незалежно від її виду), повинна бути достовірною, точною, повною. Але насамперед вона (інформація) має «бути» як така, в розумінні закону повинна існувати у відображеному та задокументованому будь-якими засобами та на будь-яких носіях вигляді, бути отриманою або створеною в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, а тоді вже відповідати певним невіддільним критеріям характеристики інформації, якими є точність, повнота та достовірність інформації.
Більшість суддів Великої Палата мали пам`ятати, що в контексті обставин цієї справи позивач не запитував інформації про те, як саме «з терористами, сепаратистами ОСОБА_3 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом» чи «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли», і не цікавився нею. Позивач фактично не бажав доступу до цієї інформації, бо не вважав, що вона належить до відомостей, які можуть і мають бути оприлюднені засобами та в порядку, встановленими статтею 15 Закону № 2939?VI.
Повторюючись, вкотре наголосимо, що позивач з посиланням на пункт 1 частини першої статті 3 та частину першу статті 10 Закону № 2939-VI просив лише оприлюднити інформацію, яку Президент України озвучив у своєму інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_1 року і яка була поширена через мережу «Інтернет», точно, правдиво і повно.
Однак, якщо знов-таки зважити на казуальну основу позову, такі вимоги позивача не випливають із закону і не ґрунтуються на його правилах, які регулюють питання доступу до публічної інформації. У діях та рішеннях відповідача нема проявів порушення інформаційних прав позивача на доступ до публічної інформації шляхом неоприлюднення точної, правдивої та повної згадуваної вище інформації, оскільки не встановлено відомостей, що Президент України як розпорядник публічної інформації створив чи міг створити таку інформацію, отримав її від когось чи володів нею.
З тим, що Президент України міг не мати згаданої в позові інформації, фактично погоджується й позивач.
14. Тут варто додати, що реалізація права на доступ до публічної інформації включно з оскарженням у судовому порядку відмови в наданні такого доступу не може слугувати способом створити бажану інформацію чи встановити певні факти, адже це суперечитиме меті Закону № 2939-VIта задекларованим принципам забезпечення доступу до публічної інформації. Окрім того, це суперечить завданню адміністративного судочинства, адже у площині спірних правовідносин позивач вимагає від суду не стільки захистити його право на доступ до публічної інформації, скільки підтвердити, що глава держави нею володіє.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні, але не вчиняються таким суб`єктом владних повноважень на реалізацію покладеної компетенції, у тому числі відповідно до Закону № 2939-VI.
15. На наше бачення, Велика Палата мала погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що в рамках окресленого конкретними фактами стверджуваного порушення інформаційних прав позивача бездіяльність Президента України не містить ознак протиправної поведінки в реалізації права позивача ОСОБА_1 на доступ до інформації, про яку йдеться в позові, позаяк «пошукувана» інформація перебуває за межами будь-якої управлінської діяльності відповідача у сфері доступу до публічної інформації, що виключає безумовний обов`язок останнього оприлюднювати інформацію, яку бажає отримати позивач, а позивач жодних активних дій щодо отримання такої інформації (подання відповідних запитів та/або вимог), окрім дій щодо звернення до суду, не здійснив.
16. Підсумовуючи, зазначимо, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і не було причин для втручання в нього. У зв`язку із цим суд апеляційної інстанції мав би ухвалити рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 й залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Судді: Ю. Л. Власов