Справа № 420/27467/23
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул.Канатна,83, м.Одеса, 65012), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп..Соборний,158-б, м.Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за результатом якого позивач просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та скасувати рішення №49 від 01.09.2023 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Місце проживання: АДРЕСА_2 ) РНОКПП НОМЕР_1 у перерахунку пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити переведення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пенсії по інвалідності призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723 ХІІ з дати подачі заяви про призначення/перерахунок пенсії 28.08.2023 року у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, затвердженої Постановою правління ПФ України від 17.01.2017 року №1-3;

зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області надати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач має необхідний стаж роботи на державній службі, відповідно до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 24.04.2018 року їй довічно встановлено другу групу інвалідності. Перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, а тому дотримані всі обставини, з якими Прикінцеві та перехідні положення Закону 889 пов`язують наявність у фізичних осіб права на призначення пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723. Відповідач вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Запорізькій області прийнято необґрунтоване рішення №49 від 01.09.2023 року про відмову в перерахунку пенсії з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця за формою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області діяло виключно в межах чинного на момент прийняття рішення законодавства, відсутні правові підстави для визнання рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправним.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №49 від 01.09.2023 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у перерахунку пенсії є обґрунтованим та законним, а тому скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

19.06.2013 року ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності ІІ групи (загальне захворювання) згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Яку їй згідно довідки до акта огляду МСЕК від 24.04.2018 року встановлено на безтерміновий строк. При цьому, Позивачка продовжувала працювати на державній службі.

Саном на 01.05.2016 року Позивач мала стаж державного службовця 11 років 1 місяць 27 днів. Загальний стаж державного службовця станом на 26.02.2021 року, тобто на дату звільнення з державної служби на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» склав 15 років 11 місяці 22 дні.

ОСОБА_1 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 28.08.2023 про переведення з пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 на пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу».

Органи Пенсійного фонду України з 01.04.2021 застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій бекофісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Рішенням 189/03-16 № 49 від 01.09.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яким опрацьовано заяву за принципом екстериторіальності, позивачці було відмовлено в переході на інший вид пенсії у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом № 889-VIII.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XIІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 названого Закону, в тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас приписами частини дев`ятої статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина десята статті 37 Закону № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина дванадцята статті 37 Закону № 3723-XII).

Стосовно аргументів відповідачів, що законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положень" Закону № 889-VIII, і норми, передбачені частини першої статті 37 Закону № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік, стаж державного службовця і страховий стаж.

Велика Палата Верховного Суду вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України (правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у зразковій справі № 822/524/18).

ЄСПЛ у пункту 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже суд звертає увагу, що висновки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відображені у рішенні №49 від 01.09.2023 року про відсутність у позивача права переходу на пенсію за нормами Закону України "Про державну службу" у зв`язку з відсутністю необхідного пенсійного віку, є не обґрунтованими, оскільки таке право у позивача пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеного пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу", які не містять обмежень щодо виду пенсії: за віком чи по інвалідності.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення державних службовців, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області та скасувати рішення №49 від 01.09.2023 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Місце проживання: АДРЕСА_2 ) РНОКПП НОМЕР_1 у перерахунку пенсії шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області №49 від 01.09.2023 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити переведення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пенсії по інвалідності призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723 ХІІ з дати подачі заяви про призначення/перерахунок пенсії 28.08.2023 року у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, затвердженої Постановою правління ПФ України від 17.01.2017 року №1-3, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд зазначає, що дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року №509/1350/17 сформовано висновок про те, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд звертає увагу, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області при розгляді заяви позивача від 28.08.2023 року не розглянуло питання щодо наявності необхідного стажу у позивача для переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу".

При цьому, у дослідженому випадку судом надавалась оцінка правомірності відмови в переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію по інвалідності, призначену в порядку Закону України "Про державну службу", в межах мотивів, наведених відповідачем у спірному рішенні. При цьому вирішення питання про призначення пенсії, а також обчислення, перерахунок та виплата пенсії належить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України.

Визначаючись щодо органу, який має вирішити питання про переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності, призначену в порядку Закону України "Про державну службу", суд виходить з того, що відповідно до принципу екстериторіального розподілу єдиної черги завдань, відповідна заява позивача визначена до розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке 01.09.2023 року № 49, а тому саме зазначений територіальний орган Пенсійного фонду України має належним чином вирішити по суті ініційоване позивачем питання шляхом здійснення повторного розгляду заяви від 28.08.2023 року та прийняття відповідного рішення.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення

Частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказані положення не є імперативними та передбачають диспозитивну поведінку суду. Тобто, це право суду, а не його обов`язок, суд має можливість самостійно на власний розсуд приймати рішення про необхідність чи відсутність потреби в зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт.

При цьому, вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю, суд має врахувати надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно із судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконувати в рамках законодавства.

Враховуючи те, що позивачем не наведено обґрунтованих аргументів необхідності застосування ч.1 ст.382 КАС України та не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул.Канатна,83, м.Одеса, 65012), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп..Соборний,158-б, м.Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №49 від 01.09.2023 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Місце проживання: АДРЕСА_2 ) РНОКПП НОМЕР_1 у перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп..Соборний,158-б, м.Запоріжжя, 69057, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Місце проживання: АДРЕСА_2 ) РНОКПП НОМЕР_1 від 28.08.2023 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко