Справа № 420/9005/23
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/9005/23

Перша інстанція: суддя Хом`якова В.В.,

повний текст судового рішення

складено 07.07.2023, м. Одеса

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.,

суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Ісмієвій А.І.

за участі:

представника апелянта Половенка В.Ю.,

представника позивача Дробініної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Служби безпеки України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби в Одеській області, а саме:

- визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 7743 від 10 січня 2023 року;

- зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року задоволено позовні вимоги.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на користь позивача витрати на правничу допомогу, загальним розміром 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням та ухваленим до нього додатковим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що у межах спірних правовідносин міграційним органом правомірно прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, на переконання апелянта, заперечення Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо видачу позивачу, який є громадянином Російської Федерації, дозволу на імміграцію в Україну, є єдиною та достатньою підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, апелянт наголошує, що він не мав обов`язку перевіряти достовірність отриманої від Управління Служби безпеки України в Одеській області інформації про іноземця.

В свою чергу, щодо висновку суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, апелянт зазначає, що відповідна сума судових витрат, стягнута на користь позивача, є необґрунтованою та завищеною.

В свою чергу, Управлінням Служби безпеки України в Одеській області подано відзив на отриману апеляційну скаргу міграційного органу, у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про задоволення позовних вимог, так як видання позивачу, який є громадянином Російської Федерації, дозволу на імміграцію в Україну, суперечить інтересам національної безпеки України.

Крім того, Управління Служби безпеки України в Одеській області зазначає, що позивач є прихильником «руського миру», має антиукраїнські погляди та виправдовує військову агресію проти України, що підтверджується зібраними доказами у ході проведення оперативних заходів.

В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу міграційного органу, у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивачу безпідставно відмолено у видачі дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, позивачем подано відповідь на відзив Управління Служби безпеки України в Одеській області.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.

При цьому, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , яка є громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 березня 2015 року.

В свою чергу, ОСОБА_1 законно проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання на території України, яку щороку замінював на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України, згідно п. 32, ч. 1 п. 33 Постанови КМУ від 25 квітня 2018 року № 322. Останній раз позивачем отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 17 червня 2021 року.

Крім того, позивач має зареєстроване місце проживання у місті Одеса з 09 серпня 2017 року.

Між тим, 06 серпня 2021 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» (перебування у шлюбі з громадянкою України понад два роки).

В свою чергу, 29 листопада 2022 року ГУ ДМС в Одеській області направлено запит до Управління Служби безпеки України в Одеській області № 5.3- 10079/10 щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Згідно відповіді Управління Служби безпеки України в Одеській області № 65/1/3/1/5108 від 26 грудня 2022 року, воно заперечує у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Тому, провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 , що затверджений начальником ГУ ДМС України в Одеській області 10 січня 2023 року.

При цьому, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 743 від 10 січня 2023 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого міграційним органом рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як міграційним органом не доведено правомірності свого рішення, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про імміграцію» визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Між тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі Порядок № 1983).

В свою чергу, згідно п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби; проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно п. 14 Порядку № 1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про національну безпеку України», Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність», контррозвідувальна діяльність - спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність», метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність», завданнями контррозвідувальної діяльності є: добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області «Про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну» № 7743 від 10 січня 2023 року.

В даному випадку, позивачу, який є громадянином Російської Федерації, відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію».

В свою чергу, фактичною підставою для прийняття зазначеного рішення є висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , який ґрунтується на тому, що неможливість видачі дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ обумовлена наявністю заперечень Управління СБУ в Одеській області щодо видачі дозволу на імміграцію в Україну.

Між тим, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у межах доводів та вимог апеляційної скарги міграційного органу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з аналізу вищевикладених норм матеріального права вбачається, що Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, зокрема, контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури.

При цьому, метою контррозвідувальної діяльності, яку здійснює Служба безпеки України, є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що в умовах триваючої збройної агресії проти України з боку Російської Федерації, а також в умовах дії воєнного стану в Україні, виконання зазначених функцій Службою безпеки України має визначальне значення для збереження суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України, а тому результати відповідної діяльності мають в пріоритетному порядку використовуватись та враховуватись в діяльності інших органів державної влади, за передбаченої законодавством необхідності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за наслідком отримання інформації від Управлінням СБУ в Одеській області про неможливість видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області мало достатньо підстав для прийняття законного рішення про відмову у видачі дозволу на імміграцію в Україну.

Більш того, як вбачається із наданих Управлінням СБУ в Одеській області пояснень, імміграція позивача суперечить інтересам національної безпеки України, так як позивач є громадянином Російської Федерації, який має антиукраїнські погляди та виправдовує військову агресію проти України.

При цьому, за наслідком розгляду даної справи, а також за наслідком дослідження зібраних у матеріалах справи доказів, колегією суддів не встановлено достатньо обставин, щоб спростувати відповідні висновки Управління СБУ в Одеській області.

Тому, за умови пріоритизації інтересів національної безпеки України, які захищає Служба безпеки України, колегія суддів вважає допустимим та правомірним позбавлення позивача, як громадянина Російської Федерації, права на імміграцію в Україну у межах спірних правовідносин.

В свою чергу, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, враховуючи зазначені висновки суду, скасуванню також підлягає додаткове рішення суду першої інстанції, яким здійснено розподіл понесених позивачем судових витрат.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати не підлягають розподілу за наслідком розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області задовольнити.

Скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст постанови суду виготовлено 02 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач О.В. Яковлєв
Судді О.В. Єщенко А.В. Крусян