Справа № 460/8493/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/8493/23 пров. № А/857/16009/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 460/8493/23 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до Комунального підприємства Міське будинкоуправління Здолбунівської міської ради Рівненської області про стягнення податкового боргу,

місце ухвалення судового рішення м.Рівне
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїГресько О.Р.
дата складання повного тексту рішення21.07.2023

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Рівненській області (далі по тексту позивач) до Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області (далі по тексту відповідач) про стягнення податкового боргу по податку на додану вартість в розмірі 92038,80 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 460/8493/23 у задоволенні позову Головного управління ДПС у Рівненській області до Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області про стягнення податкового боргу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що наведені у статті 96 Податкового кодексу України особливості погашення податкового боргу державних та комунальних підприємств підприємств не змінюють послідовність реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених статтею 95 цього Кодексу.

Статтею 95 Податкового кодексу України встановлено загальний порядок погашення заборгованості платників податків перед бюджетами (в тому числі і з державних та комунальних підприємств) та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутися до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу.

Якщо усі перелічені заходи виявилися безрезультатними, а боржником є державне чи комунальне підприємство, тоді у контролюючого органу виникає обов`язок вживати заходи щодо погашення податкового боргу за рахунок органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить боржник.

Скаржник наполягає, що позов у межах цієї справи є одним з заходів, що визначений статтею 95 Податкового кодексу України та пред`явлений безпосередньо до платника податків (боржника), а не до органу державної влади, до сфери управління якого належить такий боржник. Тому, на його думку, застосування статті 96 Податкового кодексу України до спірних правовідносин є недоречним.

Просить суд урахувати правові висновки ВС у справах № П/811/203/16 (постанова від 24.1.2019 року) та у справі № 808/4269/15 (постанова від 21.10.2019 року).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлявся шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, однак з незалежних від суду причин вказане відправлення повернуто по закінченню терміну зберігання.

Відповідно до частини 1 ст. 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того позивачем не дотримано порядку стягнення податкового боргу з комунального підприємства, а зокрема передумовою стягнення податкового боргу на кошти є звернення податкового органу до органу місцевого самоврядування з поданням щодо прийняття рішення про виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Комунальне підприємство "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області засноване Здолбунівською міською радою та є об`єктом комунальної власності.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області 25.11.1992 зареєстроване як юридична особа (не перебуває в стані припинення) та з 10.12.1992 взяте на облік платників податку. Види діяльності за КВЕД: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту.

За даними Головного управління ДПС у Рівненській області за відповідачем рахується податкова заборгованість по податку на додану вартість в розмірі 92038,80 грн.

Дана заборгованість виникла на підставі податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2020 та самостійно поданих декларацій з податку на додану вартість (а.с.16-53).

У встановлений строк відповідач податкове зобов`язання не сплатив, доказів оскарження рішень в судовому порядку не надав, а тому таке податкове зобов`язання набуло статусу податкового боргу.

У зв`язку з несплатою відповідачем сум податкових зобов`язань податковим органом сформовано і направлено на адресу платника податків податкову вимогу форми "Ю" №386-25 від 05.04.2016, яка отримана відповідачем, однак на час звернення до суду із позовом у цій справі не виконана.

Вказана податкова вимога про сплату податкового бору виконаною не була, що стало підставою для звернення до суду із цим адміністративним позовом.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 Податкового кодексу України (далі ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня (пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України).

Податковим боргом, згідно з п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до статті 38 ПК України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України передбачено, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач має узгоджену суму грошового (податкового) зобов`язання, не сплачена у визначений законом строк (податковий борг) та йому надіслано в установленому порядку податкову вимогу форми "Ю" №386-25 від 05.04.2016 яка на час звернення до суду є невиконаною.

Доказів оскарження та скасування обумовленої податкової вимоги форми в адміністративному або судовому порядку до суду не надано. Доказів переривання визначеної суми податкового боргу суду не надано та не приведено жодною із сторін.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що стаття 96 Податкового кодексу України встановлює особливий, окремий порядок стягнення податкового боргу з державних та комунальних підприємств, у зв`язку з чим загальний порядок стягнення заборгованості, встановлений статтею 95 Податкового кодексу України, не застосовується. Водночас для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу державного або комунального підприємства контролюючий орган перед цим має здійснити низку заходів і тільки якщо такі заходи виявилися безрезультатними, то податковий орган звертається до суду.

Надаючи оцінку зазначеним висновкам суду першої інстанції щодо застосування у межах спірних правовідносин статей 95 та 96 Податкового кодексу України, колегія суддів зауважує про таке.

Пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України визначено, що орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 Податкового кодексу України).

Отже, право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 30 днів з дня надіслання платникові податків податкової вимоги.

Відповідно до підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

У свою чергу, у пункті 96.1 статті 96 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна комунального підприємства, не покриває суму його податкового боргу і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності у такого боржника власного майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків, з поданням щодо прийняття рішення про:

- виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків. Рішення про фінансування таких витрат розглядається на найближчій сесії відповідної ради;

- затвердження плану досудової санації такого платника податків, який передбачає погашення його податкового боргу;

- ліквідацію такого платника податків та призначення ліквідаційної комісії;

- прийняття сесією відповідної ради рішення щодо порушення справи про банкрутство платника податків.

Пунктом 96.3 статті 96 Податкового кодексу України передбачено, що відповідь щодо прийняття одного із зазначених у пункті 96.1 цієї статті рішень надсилається контролюючому органу протягом 30 календарних днів з дня направлення звернення.

У разі неотримання зазначеної відповіді у визначений цим пунктом строк або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог контролюючий орган зобов`язаний звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу чи органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.

Системний аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що статтею 95 Податкового кодексу України встановлено загальний порядок погашення заборгованості платників податків, який застосовується для всіх без винятку платників податку (у тому числі, і комунальних підприємств) перед бюджетом та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: стягнення коштів, які перебувають у власності боржника, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна боржника, яке перебуває у податковій заставі.

Регламентований статтею 96 Податкового кодексу України особливий порядок погашення податкового боргу комунальних підприємств не змінює послідовності реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених статтею 95 Податкового кодексу України.

Норми статті 96 Податкового кодексу України стосуються лише тих випадків, коли контролюючий орган не зміг стягнути податковий борг безпосередньо з комунального підприємства у порядку статті 95 Податкового кодексу України та звертається до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків.

Положеннями статті 96 Податкового кодексу України встановлено особливий порядок погашення заборгованості державних та комунальних підприємств перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутися до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу.

Якщо усі перелічені заходи не мали результатом погашення податкового боргу державного підприємства, то контролюючий орган вчиняє дії, передбачені статтею 96 Податкового кодексу України, для залучення коштів (майна) органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить такий платник податків, для погашення податкового боргу останнього.

Отже, визначена статтею 96 Податкового кодексу України процедура застосовується лише тоді, коли процедура стягнення боргу за рахунок коштів, які знаходяться у власності самого платника, передбачена статтею 95 Податкового кодексу України, не призвела до погашення податкового боргу.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 96 Податкового кодексу України, оскільки позовна заява пред`явлена не до органу місцевого самоврядування, у віданні якого перебуває відповідач, а безпосередньо до платника податків - відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що надавати оцінку дотриманню процедури, необхідної для звернення до суду у порядку статті 96 Податкового кодексу України (в тому числі, щодо наявності усіх передумова для звернення з позовною заявою у такому порядку), необхідно лише в тому випадку, коли позов пред`явлено до органу місцевого самоврядування, у віданні якого перебуває комунальне підприємство, тоді як позовна заява у межах спірних правовідносин пред`явлена безпосередньо до платника податків.

Разом з тим, як вже було зазначено вище реалізація контролюючим органом положень статті 96 Податкового кодексу України можлива лише у разі, коли процедура стягнення коштів безпосередньо з комунального підприємства виявилася безрезультатною.

Відповідно, поданий позивачем позов у цій справі про стягнення коштів безпосередньо з рахунків платника податків і є тією необхідною передумовою для подальшої реалізації права на звернення до суду у порядку статті 96 Податкового кодексу України з позовом до органу державної влади, у віданні якого перебуває відповідач.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що податковий орган звернувся до суду з цим позовом за відсутності відповідних правових підстав та не у спосіб, встановлений законом не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

При цьому відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив виключно з того, що позивач не дотримався встановленої статтею 96 Податкового кодексу України процедури, що передує зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу.

Правова позиція щодо порядку застосування ст. 95 та 96 ПК України міститься у постанові ВС від 16 серпня 2023 року у справі №440/8656/22, яка є останньою в часі та підлягає до застосування відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Окрім того, аналогічного підходу, щодо порядку застосування ст. 96 ПК України дотримується Верховний Суд у справах № П/811/203/16 (постанова від 24.1.2019 року), № 808/4269/15 (постанова від 21.10.2019 року).

Водночас, відповідачем не заперечуються обставини щодо наявності непогашеного узгодженого податкового зобов`язання, строк сплати якого настав згідно податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2020 та самостійно поданих декларацій з податку на додану вартість (а.с.16-53).

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про задоволення позову.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 460/8493/23 скасувати.

Ухвалити постанову про задоволення позову Головного управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12,м. Рівне, Рівненська область,33023. ЄДРПОУ/РНОКПП 44070166) до Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області (вул. Коротка, 9,м. Здолбунів, Рівненська область,35705. ЄДРПОУ/РНОКПП 03352219) про стягнення податкового боргу.

Стягнути з рахунків Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" Здолбунівської міської ради Рівненської області (Код , адреса: 35705, м. Здолбунів, вул. Коротка, буд 9) податковий борг з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робі, послу) (14010100) в розмірі 92038,80 грн та перерахувати на рахунок UA0017001, отримував: /ГУК у Рівненській області/ Рівненська область/14010100, банк отримувача: Казначейство України, .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос