Справа № 240/37547/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2023-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Житомир справа № 240/37547/21

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату нею боргу (недоїмки) з єдиного внеску, штрафів, пені в розмірі 35143,55 гривень.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вимога Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату нею боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 35143,55 гривень, є протиправною та винесеною безпідставно, оскільки вона хоч і була з 08.04.2010 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, однак в період 2017-2020 років, за який нараховано борг з єдиного внеску, фактично підприємницьку діяльність не здійснювала, доходів від такої діяльності не отримувала. Крім того вказала, що з 27.10.2021 вона працює на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та відповідно є найманим працівником, а тому єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за неї, як за застраховану особу, сплачував її роботодавець. З огляду на вказане позивач вважає, що Головне управління ДПС у Житомирській області безпідставно нарахувало їй єдиний внесок та відповідно протиправно прийняло вимогу від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/37547/21 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управління ДПС у Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску в розмірі 35143,55 грн за 2017-2020 роки. При цьому, позивачем самостійно було сформовано та подано до контролюючого органу Додаток 5 за 2017 рік, яким було визначено суму нарахованого єдиного внеску в розмірі 8448,00 грн. Частково єдиний внесок за 2017 рік був сплачений шляхом зарахування переплати в розмірі 2645,19 грн, переданої з Пенсійного фонду України. В свою чергу, єдиний внесок за січень 2018 року - листопад 2020 року, був нарахований позивачу контролюючим органом, виходячи з мінімального страхового внеску. Крім того, відповідач зауважив, що відповідно до вимог законодавства, чинного з 01.01.2017, фактичне не здійснення фізичними особами-підприємцями підприємницької діяльності не звільняє від обов`язку сплати єдиного внеску. З огляду на вказане, Головне управління ДПС у Житомирській області вважає, що ним правомірно було винесено вимогу від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску, а тому просить відмовити їй у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 08.04.2010 ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець та взята на облік в контролюючих органах.

З наявного у справі витягу з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018, 2019 роки та січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 З наявного у справі витягу з інтегрованої картки платника податків вбачається, що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018, 2019 роки та січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 гривень (а.с.73-76). гривень (а.с.73-76).

При цьому матеріалами справи підтверджується, що вказана недоїмка утворилась у зв`язку із самостійним нарахуванням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн, шляхом подання нею звіту з ЄСВ (таблиці 2 Додатку 5 до Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця) (а.с.77-79), та не сплати нею частини вказаного внеску в розмірі 5802,81 грн, оскільки частково єдиний внесок за цей період був сплачений зарахуванням переплати в розмірі 2645,19 грн, переданої з Пенсійного фонду України.

Крім того, зазначена у вимозі від 24.02.2021 №Ф-178-17 недоїмка з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень утворилася внаслідок нарахування контролюючим органом позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2018- 2019 роки та за січень-листопад 2020 року, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, який в 2018 році становив 819,06 грн на місяць, в 2019 році - 918,06 грн на місяць, а в 2020 році - 1039,06 гривень на місяць. Зокрема, за 2018 рік було нараховано 9828,72 грн, за 2019 рік - 11016,72 грн, а за січень-листопад 2020 року - 8495,30 грн.

У зв`язку з наявністю вищезазначеної недоїмки Головне управління ДПС у Житомирській області сформувало та скерувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17, у якій повідомило позивача про наявність у неї заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, яка підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за днем одержання цієї вимоги (а.с.15).

Не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17 та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені в Законі України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, а в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

За визначенням наданим у пункті 2 частини 1 статті 1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, тобто й на фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування (частина 3 статті 6 Закону №2464-VI).

Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VIII, яка була чинною до 01.01.2017) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що до 01.01.2017 сплата єдиного внеску в розмірі не меншому розміру мінімального страхового внеску була правом, а не обов`язком фізичної особи-підприємця, який не отримав дохід від підприємницької діяльності у звітному періоді, а тому така сплата здійснювалась фізичною особою-підприємцем добровільно за власним бажанням.

З 01 січня 2017 року набули чинності зміни до Закону №2464-VI, внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-VIІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Так, пунктами 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, приписи пунктів 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIІІ) встановили, що з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці, не залежно від того отримали вони дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від такої діяльності чи ні, зобов`язані сплатити за такий період єдиний внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

За визначенням наведеним в пункті 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI податкові органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску (п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону №2464-VI).

Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449), врегульований порядок стягнення заборгованості з єдиного внеску із платників.

Пунктом 1 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІКС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (п. 4 розділу VI Інструкції № 449).

Частиною 4 статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено інформацією з інтегрованої картки платника ЄСВ (а.с.74-76), що за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 облікується недоїмка з єдиного внеску за 2017-2019 роки за січень-листопад 2020 року в розмірі 35143,55 гривень, яка виникла у зв`язку із самостійним нарахуванням та частковою несплатою нею єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 5802,81 грн, а також у зв`язку з нарахуванням їй контролюючим органом єдиного внеску за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року в загальному розмірі 29340,74 грн, виходячи з розмірів мінімального страхового внеску.

У зв`язку з наявністю вказаної недоїмки з єдиного внеску Головне управління ДПС у Житомирській області на виконання вимог ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI та Інструкції №449 та сформувало та направило фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 вимогу від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, яка є предметом оскарження в даній справі.

При цьому, обґрунтовуючи протиправність вказаної вимоги позивач зазначає, що в період 2017-2020 років, за який їй нараховано борг, вона перебувала у трудових відносинах, а тому єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за неї, як за застраховану особу, сплачував її роботодавець, який є страхувальником.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає наступне.

Згідно довідки Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" від 27.10.2021 №164, ОСОБА_1 починаючи з 05.08.1999 працювала на різних посадах на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та станом на дату звернення нею з даним позовом до суду продовжує працювати на вказаному підприємстві (а.с.21).

Відповідно до Закону України від 13.05.2020 № 592-IX «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини 1 цієї статті, тобто фізичні особи - підприємці, які поряд з цим мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску тільки за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 14.1.195 статті 14 Податкового Кодексу України, працівником є фізична особа, яка безпосередньо вчасною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 14.1.226 статті 14 Податкового Кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Таким чином, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати такими особами єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від такої підприємницької діяльності є базою для нарахування єдиного внеску, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, тобто за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Вказані правові висновки про тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату безпосередньо особою та роботодавцем) викладені також в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зв`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати ) роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З наявних у матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) вбачається, що протягом 2017-2020 років єдиний внесок за застраховану особу ОСОБА_1 сплачував її стахувальник - Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (а.с.18-19).

З наведеного вбачається, що в спірний період, за який позивачу нараховано зобов`язання з єдиного внеску в розмірі 35143,55 гривень, ОСОБА_1 була застрахованою особою в системі державного соціального страхування, а всі податки та збори з отриманого нею доходу, в тому числі і єдиний внесок, сплачував за неї роботодавець Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод", як податковий агент.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що вимога податкового органу сплатити єдиний внесок, нарахований за період, коли вона була найманим працівником - працювала на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та єдиний внесок за неї сплачував роботодавець, тягне за собою подвійну його сплату, що є необґрунтованим та суперечить вимогам законодавства.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то сплата Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" єдиного внеску за застраховану особу - ОСОБА_1 в період з січня 2017 року по листопад 2020 року, за який винесена оскаржувана вимога, забезпечила виконання мети збору єдиного внеску - захист прав позивача на отримання страхових виплат.

Вказані обставини виключають обов`язок позивача по сплаті єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем у періоди, коли він був найманим працівником.

Проте, під час розгляду справи судом встановлено, що із зазначеної в оскаржуваній вимозі від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу з єдиного внеску 35143,55 гривень, лише частина недоїмки в розмірі 29340,74 грн, яка становить собою єдиний внесок за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року була нарахована позивачу контролюючим органом. Натомість інша частина недоїмки в розмірі 5802,81 грн є єдиним внеском за 2017 рік, самостійно нарахованим позивачем, шляхом подання нею відповідного звіту з ЄСВ.

Варто зазначити, що фізична особа - підприємець, яка одночасно є найманим працівником, може бути платником єдиного внеску тільки за умови самостійного визначення нею бази нарахування за звітний період, за який роботодавцем було сплачено страховий внесок за таку особу.

Відтак в контексті зазначеного суд приходить до висновку, що подаючи до контролюючого орану звіт з ЄСВ за 2017 рік та відображаючи в ньому суму нарахованого за вказаний звітний період єдиного внеску, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 виявила намір здійснити добровільну сплату єдиного внеску за 2017 рік, будучи обізнаною про її перебування в цей період у трудових відносинах з Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" та про обов`язок останнього, як роботодавця, сплачувати за неї, як за застраховану особу, єдиний внесок.

Таким чином, оскільки єдиний внесок за 2017 рік в розмірі 5802,81 грн є самостійно визначеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , то включення його, після закінчення законодавчо визначеного строку сплати, як недоїмки до оскаржуваної вимоги від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу з єдиного внеску є правомірним.

Натомість, нарахування податковим органом фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 єдиного внеску в розмірі 29340,74 грн за період 2018-2019 років та за січень-листопад 2020 року, коли вона працювала на Державному підприємстві "Житомирський бронетанковий завод" та єдиний внесок за неї, як за застраховану особу, сплачував роботодавець, є безпідставним та суперечить вимогам законодавства.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 24.02.2021 №Ф-178-17 в частині недоїмки з єдиного внеску в розмірі 5802,81 грн, нарахованого за 2017 рік, є правомірною, а в частині недоїмки з єдиного внеску в розмірі 29340,74 грн, нарахованого за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року, є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, під час розгляду справи не довів правомірності винесення оскаржуваної вимоги від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині недоїмки в розмірі 29340,74 грн, нарахованої за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року, та не надав належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача в цій частині.

Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 952,00 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією (а.с.27), хоча відповідно до ставки, визначеної в Законі України "Про судовий збір" сплаті підлягало 908,00 гривень

Відтак, з огляду на положення ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судовий збір в розмірі 758,10 гривень ((29340,74 грн х 908,00 грн) / 35143,55 грн =758,10 грн).

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003; код ЄДРПОУ ВП 44096781) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.02.2021 №Ф-178-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині недоїмки в розмірі 29340,74 грн, нарахованої за 2018-2019 роки та за січень-листопад 2020 року.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 758,10 грн (сімсот п`ятдесят вісім гривень десять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович