Справа № 160/15272/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року Справа № 160/15272/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 01.06.2023р., заявив 16 вимог.

Разом з тим, ухвалою суду від 03.07.2023р. були роз`єднані в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та, зокрема, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022,2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, було виділено у провадження адміністративної справи №160/15272/23 та є предметом спору у даній справі (а.с.105-106,115-116).

Свої позовні вимоги у зазначеній частині позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що з лютого 2022 року по 06.04.2023р. він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. позивача було звільнено з військової служби у відставку. Також, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. позивача виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р. Як зазначає позивач у позові за п.2 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 (далі постанова КМУ №889) була установлена виплата військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди, яка є складовою грошового забезпечення позивача відповідно до приписів Інструкції №260 від 11.06.2008р., постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294, Інструкції від 24.10.2016р. №550, носить характер щомісячних виплат, а відповідно, повинна була бути включена відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки, проте, відповідачем така грошова допомога на оздоровлення за вказаний період була нарахована і виплачена без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, тому просить визнати такі дії відповідача протиправними, вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. В обґрунтування наведеної правової позиції посилається і на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16.05.2019р. по справі №826/11679/17(а.с.66-68).

Ухвалою суду від 07.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

29.06.2023р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю посилаючись, зокрема, на те, що щомісячна додаткова грошова винагорода як складова грошового забезпечення була передбачена постановою КМУ №889, яка на підставі постанови КМУ №704 від 30.08.2017р., втратила чинність з 01.03.2018р., також втратили чинність і постанова КМУ №1294 (з 01.03.2018р.), Інструкція №550 (з 07.06.2018р.), а, відповідно, відповідач вважає, що у 2022, 2023 роках згадана щомісячна грошова винагорода, передбачена постановою КМУ №889, не виплачувалася, тому і не могла бути включена відповідачем під час обрахунку та виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за вказаний спірний період (а.с.88).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем витребуваних за ухвалою суду від 07.06.2023р. документів та необхідністю витребувати від відповідача додаткових доказів, було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. (а.с.111-112).

В подальшому, ухвалою суду від 03.10.2023р. через повторне не надання учасниками справи витребуваних судом документів ухвалами суду від 07.06.2023р. та від 23.08.2023р., позивачу та відповідачу було втретє надано можливість надати суду вище витребувані документи, у зв`язку із чим продовжено строк розгляду даної справи до 03.11.2023р. (а.с.119-120).

На виконання вимог вищезгаданих ухвал суду, ні позивач, ні його представник-адвокат Лихачов Р.Б. витребуваних додаткових доказів суду не надали.

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що судом вжито всіх залежних від суду заходів щодо витребування від учасників справи доказів, необхідних для всебічного та об`єктивного вирішення даного спору, які учасниками справи не надані, зокрема, і адвокатом позивача Лихачовим Р.Б. на вимогу ухвал суду не вжито жодних заходів для збору таких доказів з урахуванням вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (такі докази відсутні в матеріалах справи), тому суд вирішує дану справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 03.11.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 06.04.2023р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій з лютого 2016 року, що підтверджується копією паспорта позивача, копією посвідчення серії УБД від 24.02.2016р. (а.с.24,26) та не заперечується учасниками справи.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявною у справі (а.с.30).

Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р., що підтверджується відповідним витягом з наказу, наявним у справі (а.с.40).

Також і зі змісту копії витягу наведеного наказу №70 від 06.04.2023р. вбачається, що позивачеві була виплачена грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік (а.с.40).

Щодо виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік відповідних доказів позивачем суду не надано.

Відсутні в матеріалах справи і докази отримання позивачем щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889 у 2022 та 2023 роках.

Разом з тим, у позові позивач зазначає, що у період 2022 та 2023р. до його грошового забезпечення як військовослужбовця була включена щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою КМУ №889, проте, при обрахунку його грошової допомоги на оздоровлення за згадані спірні періоди, відповідачем була нарахована та виплачена грошова допомоги на оздоровлення без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, яка є складовою його грошового забезпечення та повинна включатися до одноразової грошової допомоги на оздоровлення, оскільки носила постійних характер, тому позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а його вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням вищезазначеної щомісячної додаткової винагороди, підлягають задоволенню (а.с.66-68).

З аналізу вище встановлених обставин у цій справі видно, що, в даному випадку, підлягають перевірці судом не дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, за 2022 та 2023 роки, про що просить позивач у позові, а саме бездіяльність відповідача (пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень) щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, за 2022 та 2023 роки, виходячи з приписів ст.ст.4, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №2011-ХІІ).

Військовослужбовцям у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

У силу вимог частини першої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У частині другій статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

У відповідності до приписів ч.1 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Також і згідно до вимог ч.3 ст.15 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям виплачується грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Між тим, судом встановлено, що виплата військовослужбовцям Збройних Сил України щомісячної додаткової грошової винагороди була передбачена постановою КМУ №889 та Інструкцією №550, які втратили чинність з 01.03.2018р.

Також із наявних в матеріалах справи копій документів, що підтверджено і змістом відзиву на позов, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка була передбачена постановою КМУ №889, у період з 2022, 2023 роках відповідачем позивачеві не нараховувалась та не виплачувалась, що не спростовано позивачем жодними іншими доказами.

Таким чином, із аналізу наведених вище норм чинного законодавства та встановлених судом обставин у цій справі у їх сукупності, можна дійти висновку про те, що у разі встановлення судом фактів того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, що була передбачена постановою КМУ №889 та діяла до 01.03.2018р., позивачеві відповідачем не нараховувалась і не виплачувалась у 2022 та 2023 роках через втрату чинності приписів вказаної постанови з 01.03.2018р. (інших доказів суду не надано), у відповідача були відсутні і обґрунтовані підстави для включення вказаної щомісячної додаткової грошової винагороди при обрахунку та виплаті позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.

За викладеного, суд приходить до висновку, що у адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного адміністративного позову у наведеній частині позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплату позивачеві грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, яка у спірний період 2022 та 2023 роках була нечинною (втратила чинність з 01.03.2018р.), а також з урахуванням встановлених судом обставин з приводу того, що позивачеві у згаданий вище спірний період така щомісячна додаткова грошова винагорода відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась, що не спростовано будь-якими іншими доказами.

Також є безпідставними і не обґрунтованими аргументи позивача з приводу посилань на приписи постанови КМУ №1294 та Інструкцію №260 від 11.06.2008р., оскільки дані нормативно-правові акти втратили чинності з 01.03.2018р., з 07.06.2018р., відповідно, а тому їх норми та приписи у 2022 та 2023 роки не підлягали застосуванню.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і посилання позивача на аналогічну (подібну) правову позицію Верховного Суду, викладену у його постанові від 16.05.2019р. у справі №826/11679/17, оскільки наведена у ньому правова позиція стосується періоду 2017 року, тобто, періоду, коли приписи постанови КМУ №889 були чинними, що не є подібними до даних правовідносинах, які стосуються періоду 2022 та 2023 років, тому дана правова позиція не підлягає застосуванню адміністративним судом у цій справі в порядку ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, чинної до 01.03.2018р., суд приходить до висновку, що, в даному випадку, бездіяльність відповідача судом не встановлена, позивачем жодними доказами не підтверджена, а, відповідно, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022,2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, чинної до 01.03.2018р., а, відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю прав та інтересів позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2022,2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, чинної до 01.03.2018р. (основної вимоги), а, відповідно, і будь-які правові підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889, чинної до 01.03.2018р., у адміністративного суду відсутні.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва