Справа № 520/4802/23
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 р. Справа № 520/4802/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського обласного прокуратура на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2023 (ухвалене суддую Тітовим О.М.) по справі № 520/4802/23

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури

про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 03.08.2022 №1135к про звільнення позивача з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», за власним бажанням; поновити позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області з 03.08.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2023 позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2023 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про прокуратуру», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивач з 2014 року по 03.08.2022 працював в органах прокуратури Харківської області (з 11.09.2020 перейменовано у Харківську обласну прокуратуру).

04.08.2022 позивача ознайомлено (без надання копії) із наказом керівника Харківської обласної прокуратури від 03.08.2022 №1135к про звільнення з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03.08.2022 за власним бажанням, на підставі заяви позивача від 03.08.2022, у зв`язку з неможливістю виконувати свої службові обов`язки на території міста Куп`янська та відсутністю жодних безпечних шляхів для виїзду з міста.

Не погодившись з вищезначеним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення прокурора за власним бажанням на наступний день після подачі його заяви, без зазначення в заяві дати, з якої має відбутись звільнення та без досягнення угоди між сторонами щодо бажаної дати є порушенням законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (в подальшому - Закон України №1697-VII), організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до ст. 58 Закону України №1697-VII, прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді. Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Згідно із абз. 1 п. 9 розд. V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 №351 (в подальшому Положення №351), у разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 9 ст. 46 Закону України №1697-VII та абзацу 3 п. 9 розд. V Положення, до завершення дисциплінарного провадження прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.

Із урахуванням вищевикладених норм, спеціальним законодавством, яке визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, не регламентовано, в який строк проводиться звільнення прокурора згідно з п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в разі, якщо у поданій ним заяві про звільнення не вказано бажаної дати звільнення.

Статтею 38 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, оскільки спірні правовідносини щодо порядку та дати звільнення прокурора з посади за власним бажанням не врегульовані спеціальним законодавством, суд зазначає, що при вирішенні даного спору застосовуються загальні норми трудового законодавства.

Таким чином, з урахуванням встановлених законодавством про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Водночас, прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку.

Судовим розглядом встановлено, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російською Федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

Позивач проживав у місті Куп`янську Харківської області та був працевлаштований на посаді прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області, проте з 27.02.2022 місто Куп`янськ Харківської області опинилося під тимчасовою окупацією військовослужбовців Збройних сил російської федерації, так як з цього часу, військовослужбовцями Збройних сил російської федерації та іншими незаконними збройними формуваннями було встановлено особливий режим пересування по території Куп`янського району Харківської області, що виражалося у створенні мережі блокпостів у межах населених пунктів та на усіх автошляхах. Переміщення за межі населеного пункту та пересування по вулицях міста було обмежено. Спроби виїзду за межі окупованої частини Харківської області присікалися погрозою або застосуванням зброї та фізичної сили, у зв`язку із чим, з 27.02.2022 позивач та його родичі опинилися під тимчасовою окупацією військовослужбовців Збройних сил російської федерації.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 № 75 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 №453/37789 до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, віднесено території Куп`янського району, та Куп`янську міську територіальну громаду.

З 24.02.2022 позивач постійно перебував на зв`язку та доповідав про свій стан, обстановку та інші обставини керівнику Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_2 та виконував свої функціональні обов`язки та вказівки керівництва до 07.04.2022, проте з 07.04.2022 на території Куп`янського району повністю припинено роботу операторів мобільного зв`язку та провайдерів доступу до мережі інтернет, у зв`язку з чим можливості стабільно використовувати будь-які форми електронної комунікації було втрачено. Як вбачається з офіційного веб-сайту Громадської організації «Слідство.Інфо» https://www.slidstvo.info/kupiansk-istoriia-okupatsii-odnoho-masta/#connection: «Окупанти відключили українське телебачення і створили перебої зі зв`язком. На початку квітня мобільний зв`язок у Куп`янську повністю зник, і отримувати інформацію з окупованого міста стало практично неможливо. Росіяни облаштували блокпости на всіх виїздах з міста.

У серпні-вересні 2022 року стосовно позивача проводилось службове розслідування за фактом можливого порушення вимог Присяги прокурора, в частині сумлінного виконання службових обов`язків, у зв`язку з тривалим перебуванням на тимчасово окупованій території Харківської області, у ході якого Комісією направлено запит до УСБУ в Харківській області та ТУ ДБР у місті Полтаві з метою отримання інформації щодо можливості співпраці прокурорів Куп`янської окружної прокуратури Харківської області, які залишились на тимчасово окупованій території, з тимчасовою окупаційною владою країни-агресора.

Відповідно до інформації наданої листом УСБУ в Харківській області від 21.07.2022 №70/5/2-3708 та листом ТУ ДБР у місті Полтаві від 18.07.2022 №7525-22/15-04, прокурор Колеснікова Т.С. на причетність до колабораційної дійяльності не перевіряється, кримінальні провадження стосовно нього відсутні, інформація про можливу співпрацю з незаконними збройними формуваннями на вказаній території відсутня, отже за результатом проведеного службового розслідування відомості, які стали підставою для її призначення, не знайшли свого підтвердження стосовно особи позивача.

Про неможливість евакуації та про відсутність вчинків, які б підривали авторитет органів прокуратури України, порушували Присягу прокурора та Закону України «Про прокуратуру», позивачем зазначено у пояснені від 14.07.2022, яке за допомогою месенджера WhatsApp направлено керівнику Куп`янської окружної прокуратури Миргородському Е.О.

Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення про призупинення дії трудового договору, відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку зі збройною агресією проти України, що виключала можливість виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором відносно позивача не приймалося.

Судовим розглядом встановлено, що у зв`язку з відсутністю стабільної можливості комунікації за допомогою засобів електронного зв`язку з керівництвом та неможливістю отримувати об`єктивну інформацію, не маючи жодних повідомлень, про результати проведення службового розслідування, позивач 03.08.2022, через мобільний додаток, направив заяву про звільнення з посади прокурора Куп`янської окружної прокуратури та органів прокуратури України за власним бажанням, зазначивши у заяві причини, які фактично не свідчать про вільне волевиявлення, а саме, у зв`язку з відсутністю жодного офіційного евакуаційного коридору для виїзду з міста Куп`янська Харківської області, а також інших шляхів евакуації, безпечних для життя та здоров`я позивача та членів її родини, що позбавляє позивача можливості виконувати свої службові обов`язки.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначені обставини мають вагоме значення для вирішення питання щодо наявності у позивача бажання на звільнення з посади як визначальної умови для звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII та правомірності його звільнення оскаржуваним наказом від 03.08.2022 №1135к на підставі заяви від 03.08.2022, а звільнення прокурора за власним бажанням в день подачі його заяви, без зазначення в цій заяві дати, з якої має відбутись звільнення та без досягнення угоди між сторонами щодо бажаної дати є порушенням законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду у справах № 540/6561/18-а від 03.06.2020 та №420/2801/19 від 21.04.2021; у справі № 440/2466/20 від 22.12.2021.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2023 - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2023 по справі № 520/4802/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін