Справа № 460/9196/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 рокуЛьвівСправа № 460/9196/23 пров. № А/857/16951/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року у справі № 460/9196/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

місце ухвалення судового рішення м.Рівне
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїГудима Н.С.
дата складання повного тексту рішення17 серпня 2023 року

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Коробкіна Ірина Володимирівна звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум;

зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року;

зобов`язати відповідача відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року у справі № 460/9196/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що вона проходила військову службу у Збройних Силах України, а отже, має право на отримання грошового забезпечення як військовослужбовець Збройних Сил України. Саме грошового забезпечення військовослужбовців стосувався п.1 Указу Президента від 23.02.2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна надбавка як для військовослужбовців Служби безпеки України, так і для інших військовослужбовців була встановлена в однаковому відсотковому розмірі та підлягала обчисленню з одних і тих самих складових грошового забезпечення, а саме: 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Виплата позивачу надбавки в означеному розмірі в період з 01.01.2003 по 01.01.2008 повністю підтверджується матеріалами судової справи.

За таких обставин, задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки: як військовослужбовцю Служби безпеки України - на підставі Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) - на підставі Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002. З урахуванням наведеного суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач проходила військову службу у Військовій НОМЕР_2 , що визнається сторонами.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2008 №262 позивача з 05.12.2008 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області.

19.12.2022 позивач звернулася до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у якому просила надати довідки про її грошове забезпечення за період з 01.01.1999 по 05.12.2008 з зазначенням сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003 року. При цьому, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 року було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

Вважаючи, що відповідачем було порушено пункт 1 Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що мало наслідком заниження її грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, позивач звернулася до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч. 2. ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01 січня 2003 року.

З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким було передбачено виплату вказаної вище надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець за контрактом, мала право на цю надбавку за період з 01.01.2003 року до 01.01.2008 року.

Водночас позивач стверджує, що цю надбавку за спірний період відповідач їй не виплачував.

Натомість відповідач зазначає, що починаючи з 01 січня 2003 року до 01 січня 2008 року, нарахував та виплатив позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за нормами встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України, на підставі Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року.

Позивач не заперечує того факту, що надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за спірний період була їй нарахована та виплачена, однак ця надбавка нараховувалась та виплачувалась не на підставі Указу № 173/2002, а на підставі Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року, які стосуються військовослужбовців Служби безпеки України, а не військовослужбовців Збройних Сил України.

Апеляційний суд погоджується із доводами позивача про те, що норми Указів Президента України № 925 від 04.10.1996 року, № 568/2001 від 26.07.2001 року та № 1138цт/2003 від 02.10.2003 року на неї, як на військовослужбовця Збройних Сил України за контрактом, не поширюються, оскільки стосуються військовослужбовців Служби безпеки України.

Водночас, незважаючи на те, що відповідач при виплаті надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, застосував нормативно-правові акти, які не поширюються на позивача, беззаперечним є той факт, що вказану надбавку позивач отримувала. Це підтверджується відомостями з карток особового рахунку позивача за спірний період.

Із цього слідує висновок, що грошове забезпечення позивача за спірний період не зменшилося, оскільки позивач отримувала надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, хоча і на підставі іншого нормативно-правового акта, ніж той, який до спірних правовідносин просить застосувати позивач.

Звідси виходить те, що розмір премії позивача за спірний період не змінився, тому, що такий обчислювався з урахуванням вказаної надбавки.

Що стосується виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то для задоволенні цієї позовної вимоги немає підстав, оскільки відповідач не порушив строків виплати нарахованого доходу.

Отже, відповідач не допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні і виплаті позивачу грошового забезпечення за спірний період.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року у справі № 460/9196/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос