Справа № 420/7203/23
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7203/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до предмета позовних вимог від 10.07.2023 року вхід. № 22952/23, просить суд стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552, місцезнаходження 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 1000 000,00 грн.; стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552, місцезнаходження 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суд України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 300 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2021 р. у справі № 420/4196/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 р., та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2020 р. у справі № 420/4196/20 скасовано, та ухвалено у справі № 420/4196/20 нове Рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX (пункти 84-87 постанови Верховного Суду від 20.02.2021 р.).. На підставі вищезазначеної Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2021 р. у справі № 420/4196/20 Одеською обласною прокуратурою видано наказ від 26.10.2021 р. № 2389к, яким скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 25.03.2021 р. № 809к про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Рішенням Конституційного Суду України Другий сенат у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II Прикінцеві і перехідні положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (щодо гарантій незалежності прокурора) від 01.03.2023 р. № 1-p(II)/2023, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу I «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-IX. Однак, незважаючи на прийняття Конституційним Судом України рішення від 01.03.2023.р. № 1-p(II)/2023, позивачеві - ОСОБА_1 , ані одразу після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. № 1-р(П)/2023, ані станом на момент подання цієї позовної заяви, порушені права та інтереси поновлено не було, та завдана актом, визнаним неконституційним, матеріальна та моральна шкода, не відшкодовані.

Відповідачем - Одеською обласною прокуратурою до суду надано відзив (вхід. № ЕП/30879/23 від 08.08.2023 р.), та наголошено на безпідставність позовних вимог, зазначивши, що дія окремого положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22), втратила чинність 01.03.2023. Отже, рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-p()/2023 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Також, відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів спричинення вказаної шкоди саме Одеською обласною прокуратурою, не надано обґрунтованого розрахунку ані моральної, ані матеріальної шкоди. Зокрема, необґрунтованим є розрахунок матеріальної шкоди виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 1042,42 грн., зазначеним у довідці прокуратури Одеської області від 19.05.2020 №18-81, оскільки вказана довідка є розрахунком середньомісячної та середньоденної заробітної плати прокурора у відповідності до вимог Порядку № 100 від 08.02.1995 для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у іншій справі з іншим предметом спору та не може застосуватись у вказаній справі для розрахунку матеріальної шкоди.

Відповідачем - Державною казначейською службою України до суду надано відзив (вхід. № 27957/23 від 16.08.2023 р.), та наголошено на безпідставність позовних вимог, оскільки рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення, що матимуть місце з дати ухвалення Рішення. Отже, відповідач вказує, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 01.03.2023 № 1-р(I)/2023 не можуть бути підставою для виплати позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі №420/7203/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 р. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року, скасовано. Справу направлено до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

23.06.2023 р. справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, та зобов`язання вчинити певні дії надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.06.2023 року залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/7203/23 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Наказом Прокуратури Одеської області №793к від 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідування у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.

Не погодившись з вищезазначеним Наказом від 29.04.2020 р. № 793к, позивач звернувся до суду з позовом, за наслідками розгляду якого Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення Другої Кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 294 від 09 квітня 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий день (дата, час, місце) для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Визнано протиправним та скасовано Наказ Прокуратури Одеської області № 793к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області. Поновлено ОСОБА_1 у Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області. Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92 775,38 (дев`яносто дві тисячі сімсот сімдесят п`ять гривень тридцять вісім) гривень. Допущено до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області. Допущено до негайного виконання рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 22 933,24 (двадцять дві тисячі дев`ятсот тридцять три гривні двадцять чотири копійки) гривень.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року по справі № 420/4196/20, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2020 року змінено в частині. Викладено абзац третій у наступній редакції: - Зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурорів у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Викладено шостий абзац його резолютивної частини в наступній редакції: Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 91 732,96 грн. (дев`яносто одна тисяча сімсот тридцять дві гривні дев`яносто шість копійок ). В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року по справі № 420/4196/20, - залишено без змін.

На виконання вказаних судових рішень наказом Одеської обласної прокуратури від 25.03.2021 р. № 809к, наказ прокурора Одеської області від 29.04.2020 року №793 к про звільнення ОСОБА_1 з посади скасовано, поновлено позивача на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 01.05.2020 року, про що внесений також відповідний запис до трудової книжки позивача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2021 р. у справі № 420/4196/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 р., та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2020 р. у справі № 420/4196/20 - скасовано, та ухвалено у справі № 420/4196/20 нове Рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі вищезазначеної Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2021 р. у справі № 420/4196/20 Одеською обласною прокуратурою видано наказ від 26.10.2021 р. № 2389к, яким скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 25.03.2021 р. № 809k про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Рішенням Конституційного Суду України, у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Згідно вказаного Рішення Конституційний Суд України ухвалив наступне: - «Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX.»

Так, пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивачем наголошено, що, на його думку, визнання неконституційними положень пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-IX, обумовлює наявність підстав для стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 1000 000,00 грн., та стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552, місцезнаходження 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) також моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ.

Так, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх належність, допустимість, та достовірність, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Окрім цього у частині першій статті 97 указаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі, та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18 листопада 2020 року в справі №4819/49/19, а також Верховним Судом в ухвалі від 23 травня 2023 року в справі №540/1419/20 та інших.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення матеріальної та моральної шкоди позивачем вказано на наявність рішення Конституційного Суду України 01.03.2023 № 1-р(Ш)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Зокрема, як з`ясовано судом, та зазначено вище, Рішенням Конституційного Суду України, у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

У резолютивній частині вказаного Рішення КСУ від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (пункт 2) визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, що своєю чергою має значення для вирішення наступних справ і не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі, щодо якого ухвалене остаточне судове рішення.

При цьому, суд акцентує, що Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023р. №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності з огляду на наступне.

Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08.12.2004 №2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише щодо правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Однак, якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України та продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року по справі №640/1818/20, від 05 квітня 2023 року по справі №420/6784/21, від 23 травня 2023 року по справі №520/25364/21.

Між тим, суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами були остаточно вирішені у судовому порядку у праві № 420/4196/20, а отже вичерпали свою дію, та не продовжують існувати, а відтак Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року №1-р(II)/2023 по справі №3-5/2022(9/22) у даному випадку до правовідносин між сторонами по даній справі у жодному разі не є застосовним.

З огляду на вказане, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

Таким чином, посилання позивача, як на підставу для стягнення матеріальної та моральної шкоди, на висновки Рішення Конституційного Суду України 01.03.2023 № 1-р(Ш)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на думку суду, не є ґрунтовними, та юридично спроможними.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відтак, під шкодою у розумінні вищенаведених законодавчих норм слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна позивача в результаті порушення належного йому майнового права та втрати матеріальних цінностей на які останній вправі був розраховувати.

За наведених обставин, визначальним чинником для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, яка завдала шкоди повинна бути доведена.

Відповідні правові висновки викладені у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.12.2019 по справі №914/1221/17.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та зважаючи, що визнання неконституційним в певній частині нормативно-правового Акта, у контексті вище окреслених приписів чинного законодавства, у жодному разі не є безумовним доказом на підтвердження заподіяння відповідачем матеріальної чи моральної шкоди ОСОБА_1 , суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Держави України, в особі Одеської обласної прокуратури, матеріальної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн., та моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн., завданої положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, та відповідно відсутності підстав для їх задоволення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, не є правомірними, а отже задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури матеріальної шкоди, завдану ОСОБА_1 положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 1000 000,00 грн., та стягнення з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 положеннями пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-ІХ, що визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суд України від 01.03.2023 р. № 1-р(ІІ)/2023, у сумі 300 000,00 грн., - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Рішення складено 03.11.2023 р., з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. у відпустці, у період часу з 21.09.2023 р. по 23.10.2023 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

.