Справа № 946/2426/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 946/2426/20

Головуючий в І інстанції: Скупінська О.В.

Дата та місце ухвалення рішення:05.07.2023 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку,-

В С Т А Н О В И В:

28.04.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом в порядку цивільного судочинства та просив:

- визнати право перебувати в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року;

- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) та житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) зарахувати ОСОБА_1 на квартирний облік з 30 липня 1998 року;

- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) видати довідку про перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2022 р. в задоволені позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.01.2023 р. рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2022 було скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.02.2023 р. матеріали справи №946/2426/20 передано до Одеського окружного адміністративного суду.

07.04.2023 р. до суду першої інстанції ОСОБА_1 надав заяву про зміну предмета позову, згідно якої просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 11 липня 2007 року № 4 в частині зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом забезпечення жилими приміщеннями проживання, з 11 липня 2007 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, та поновити ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 11 липня 2007 року № 4 в частині зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями проживання, з 11 липня 2007 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивач в період з 08.08.2006 (з моменту набрання чинності Порядку № 1081) до 22.06.2007 (до моменту написання рапорту про зарахування на квартирний облік) проходив військову службу у відповідача, не переїжджав в інший гарнізон (в іншу місцевість), не перебував на квартирному обліку; при переміщені в листопаді 2002 року із військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача права на збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби не набув, а тому позивач був зарахований на квартирний облік з дня винесення житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 рішення про зарахування на квартирний облік - з 11.07.2007 (абз. 4 п. 24 Порядку № 1081), тобто відповідно діючого на той час законодавства.

При цьому, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивачем направлялася скарга Голові Державної прикордонної служби України від 21.02.2022 № 1/465 в якій він, зокрема, просив внести зміни до наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 № 466-ос, де б була вказівка про збереження дати постановки на квартирний облік з 30.07.1998 року, проте позивачу у відповіді на його скаргу було відмовлено у цьому питанні.

В свою чергу, апелянт звертає увагу, що Наказ Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 р№ 466-ос є чинним, позивачем не оскаржувався та не містить вказівки на збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби, відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував зазначені обставини при розгляді справи.

Також, в апеляційній скарзі апелянт звертає увагу, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою у цій справі, так як предметом позову є рішення відповідача прийняте у липні 2007 р., а позивач звернувся до суду у 2020 р., тобто через 13 років.

До суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 1998 по 2002 рік позивач проходив військову службу в Донецькому прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ), на квартирний облік загального порядку був зарахований з 30 липня 1998 року, що підтверджено витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 № 48 від 20.10.1998 та довідкою № 6/8-516 від 05.11.2002 (т.1 а.с.12,65,67).

Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос капітана ОСОБА_1 призначено начальником відділення (прим. - 17) прикордонного загону, звільнивши його з посади заступника начальника відділення прикордонного контролю «Сніжне-авто» з виховної роботи контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_3 прикордонного загону військ Східного напряму (т.1 а.с. 82).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 № 108 від 25.12.2002 позивача знято з квартирної черги у зв`язку з переведенням до нового місця служби (т. 1 а.с. 66).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 про здачу житлового приміщення №704-353 від 12.11.2020, ОСОБА_1 у період служби в Донецькому прикордонному загоні з 24.07.1998 по 06.11.2002 житловою площею не забезпечувався (а.с.67).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 №704-354 від 12.11.2020, ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_2 ) з 30.07.1998 до 25.12.2002 та знятий з квартирного обліку спільним рішенням командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 (протокол № 108 від 25.12.2002) (т.1 а.с. 67).

21.06.2007 позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з клопотанням про зарахування його на квартирний облік з 30 липня 1998 року (т. 1 а.с. 11).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4 від 11.07.2007 позивача поставлено на квартирний облік з 11.07.2007 (т. 1 а.с. 69).

Згідно витягу з протоколу №2 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.07.2008 позивача знято з квартирного обліку у зв`язку з переведенням до нового місця служби (а.с.70).

Рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржено позивачем 28.05.2008 (а.с.14-15).

Згідно відповіді на скаргу від 09 червня 2008 року № 41/4087), у наказі Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 №466 - ос не зазначено, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, з 05.11.2002 ОСОБА_1 знято з квартирного обліку у в/ч НОМЕР_2 , на постановку на квартирний облік у Ізмаїльському прикордонному загоні подано рапорт 22.06.2007, на засіданні комісії протоколом № 4 від 11.07.2007 року останнього прийнято на квартирний облік у загальну чергу по м. Болград, посилання на п. 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, є безпідставним, так як вона набирає чинності з дня опублікування (т.1 а.с.16).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи, що у нього наявне право на перебування на квартирному обліку з 30.07.1998 р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні черговості надання жилого приміщення для позивача, застосуванню підлягають статті 38-44 ЖК УРСР, а не п. 2.21 Тимчасового положення, який істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011 -XII (далі - Закон № 2011) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 38 ЖК порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до ст. 39 ЖК громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 40 ЖК громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

У разі смерті громадянина, який перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, за членами його сім`ї зберігається право подальшого перебування на обліку. Таке ж право зберігається за членами сім`ї громадянина, який перебував на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів і був знятий з обліку з підстав, зазначених у пунктах 2 і 4 цієї статті.

Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.

Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.

Не знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов народні депутати України, які перейшли на постійну роботу у Верховну Раду України, і члени їх сімей за місцем попередньої роботи чи постійного проживання.

Відповідно до ст. 41 ЖК контроль за станом обліку на підприємствах, в установах, організаціях громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів і відповідними органами професійних спілок.

Відповідно до ст. 42 ЖК жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 43 ЖК громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Законодавством Української РСР окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Відповідно до ст. 44 ЖК громадянинові, який перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи, черговість на одержання жилого приміщення може бути перенесено на рік, якщо протягом попереднього року за систематичне порушення трудової дисципліни, пияцтво, хуліганство, розкрадання державного або громадського майна до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського впливу або заходи адміністративного стягнення чи кримінального покарання, за винятком випадку, передбаченого пунктом 4 статті 40 цього Кодексу.

Черговість може бути перенесено і в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Рішення про перенесення черговості приймається органами, які винесли рішення про взяття громадянина на облік потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до п. 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006, (далі - Порядок № 1081) військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість) зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Зазначений Порядок № 1081 набрав чинності з дня опублікування - 08.08.2006.

Колегія суддів встановила, що станом на 08.08.2006 позивач проходив службу та не переміщувався до іншого гарнізону, не перебував на квартирному обліку та при переміщені із військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача (в листопаді 2002 року) права на збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби не набув, тому пункт 26 Порядку № 1081 у спірних відносинах не застосовувався.

Так, в листопаді 2002 року (при переміщені позивача із військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача), порядок постановки на квартирний облік законодавством встановлений наступний.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2011 військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 60 ЖК правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Відповідно до п.п. 1 п. 32 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. № 470 (далі - Правила обліку) громадяни, які перебували на квартирному обліку за місцем роботи і перейшли на інше підприємство, в установу, організацію в тому ж населеному пункті (крім зазначених в абзаці другому пункту 16 Правил), беруться на облік за новим місцем роботи, а якщо там не ведеться облік, то у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання, із збереженням попереднього часу перебування на обліку та у списках осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, у випадку переведення на інше підприємство, в установу, організацію за розпорядженням вищестоящих органів або за рішенням відповідних партійних, радянських, профспілкових та інших органів чи переходу на виборну посаду.

Тобто, колегія суддів зазначає, що відповідно до ЖК та Правил обліку збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку можливе тільки при переміщенні громадянина за розпорядженням вищестоящих органів з однієї організації в іншу в одному населеному пункті.

Збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку при переміщенні громадянина з однієї організації в іншу, які знаходяться в різних населених пунктах ЖК та Правил обліку не передбачено.

Відповідно до п. 2.21. Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, затвердженого наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 20.01.1996р. № 30 (який діяв на час переміщення позивача) при переміщенні військовослужбовців, що потребують одержання жилої площі, з однієї військової частини до іншої в межах одного гарнізону, їх облікові справи пересилаються в житлову комісію за місцем нової служби, яка приймає рішення про занесення цих військовослужбовців до списку черги зі збереженням дати їх постановки на облік у частинах, з яких вони прибули.

Цим правом користуються також військовослужбовці, переміщені до нового місця служби з іншого гарнізону (місцевості) за ініціативою вищестоящого командування у зв`язку з службовою необхідністю при умові, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена за рішенням колегії Держкомітету (Військової ради напрямку) чи наказом про переміщення.

Однак, колегією суддів встановлено, що позивач рапорт про зарахування на квартирний облік в Ізмаїльському прикордонному загоні зі збереженням дати попереднього обліку - з 30 липня 1998 року подав 21 червня 2007 року через два роки, як наказ від 20.01.1996 № 30 втратив чинність, а тому відповідач не міг користуватись зазначеними нормами при розгляді його рапорту та скарги.

Законами та іншими нормативно-правовими актами інституту (поняття) «збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби у разі переміщення військовослужбовців в іншу місцевість» не передбачено. Позивач був переміщений до відповідача з іншого гарнізону наказом, в якому ініціатива вищого командування щодо збереження дати постановки на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) відсутня.

Колегія суддів також звертає увагу, що внесення змін до законодавства, прийняття нових норм, не надає підстав для зміни раніше прийнятих рішень.

Слід звернути увагу на позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, колегія суддів не приймає посилання позивача, з якими погодився суд першої інстанції, на нормативно-правові акти з питань соціального захисту військовослужбовців, оскільки згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Також, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про тривалість відносин проходження служби, що є підставою для перегляду часу зарахування на квартирний облік позивача, оскільки в даному випадку головним є не факт перебування позивача на квартирному обліку, а саме час зарахування його на квартирний облік.

При цьому, матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466-ос позивача призначено начальником відділення прикордонного загону, звільнивши його з посади заступника начальника відділення прикордонного контролю «Сніжне-авто» з виховної роботи контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_3 прикордонного загону військ Східного напряму.

Колегія суддів звертає увагу, що у вказаному наказі відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення не зазначено, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена. Наказ позивачем не оскаржений та є чинним.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 №704-354 від 12.11.2020, позивач перебував на квартирному обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_2 ) з 30.07.1998 до 25.12.2002 та знятий з квартирного обліку спільним рішенням командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 (протокол № 108 від 25.12.2002), при цьому зазначене рішення також позивачем не оскаржено та є чинним.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 з 26 грудня 2002 року до розгляду житловою комісією Ізмаїльського прикордонного загону 11.07.2007 рапорту позивача від 22.06.2007 перебував на квартирному обліку.

Крім того, судом встановлено, що позивачем направлялася скарга Голові Державної прикордонної служби України від 21.02.2022 № 1/465, в якій позивач просив внести зміни до наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 № 466-ос, де б була вказівка про збереження дати постановки на квартирний облік з 30.07.1998 року, проте позивачу у відповіді на його скаргу було відмовлено у цьому питанні.

З огляду на викладене, колегія суддів встановила, що позивач в період з 08.08.2006 (з моменту набрання чинності Порядку № 1081) до 22.06.2007 (до моменту написання рапорту про зарахування на квартирний облік) проходив військову службу у відповідача, не переїжджав в інший гарнізон (в іншу місцевість), не перебував на квартирному обліку та при переміщені в листопаді 2002 року із військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача права на збереження дати постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби не набув, а тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосовування в цих правовідносинах пункту 26 вказаного вище Порядку.

Суд першої інстанції при розгляді справи вказані обставини не врахував, обґрунтувань не врахування цих доказів у оскаржуваному рішенні не зазначив, а тому, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду є помилковим та підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апелянта в частині пропуску позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у 2020 р. та просив визнати за ним право перебувати в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Відкриваючи провадження та розглядаючи справу Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області не було встановлено пропуск позивачем строку звернення до суду, відповідачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не заявлялись.

В подальшому Одеським апеляційним судом рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було скасовано, справу закрито, у зв`язку з зміною практики в питанні щодо підсудності зазначеної категорії спорів. Передано справу на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Під час розгляду справи в суді адміністративної інстанції позивачем було змінено предмет позову, у зв`язку з чим позивач просив скасувати рішення відповідача, прийняте 11.07.2007 р.

Тобто, колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду у 2020 р. в порядку цивільного судочинства позивачем рішення відповідача від 11.07.2007 р. не оскаржувалось, а зміна предмету позову виникла через зміну судової практики щодо розгляду зазначеної категорії спорів та особливостей вимог Кодексу адміністративного судочинства України щодо вимог до позовних заяв та формування позовних вимог.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що дійсно, від часу, коли позивач дізнався про порушення свого права, й до дати подання позовної заяви, сплинув значний і, на перший погляд, чутливий проміжок часу, проте слід звернути увагу, що позивач звертався до суду з позовом у 2020 р. в порядку цивільного судочинства та просив встановити за ним право перебувати в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року, а необхідність змінити позовні вимоги на визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 11.07.2007 р. виникла через зміну судової практики та особливостей вимог КАС України.

Питання правової визначеності й передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява №13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», зава № 8269/02, пункт 38).

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому Європейський суд з прав людини установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади.

Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Вищенаведені положення свідчать про те, що недотримання державою вимоги частини першої статті 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи «судом, встановленим законом», не може тлумачитися як таке, що вимагає скасування судового рішення і залишення без розгляду позовної заяви у справі, якщо порушено імперативні вимоги закону щодо юрисдикції суду.

Таким чином, якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для особи.

Відтак, з урахуванням особливостей цієї справи, скасування судового рішення та залишення позовної заяви без розгляду через пропуск строку звернення до суду всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечить право людини на справедливий суд, а тому, колегія суддів вважає, що в даному випадку доводи апелянта з цього питання є безпідставними.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 02.11.2023 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька