Справа № 420/5251/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/5251/23
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.

Дата і місце ухвалення 19.05.2023, 29.05.2023 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області щодо ненарахування і невиплати йому з 24 лютого 2022 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області нарахувати і виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в розмірі 30000 грн на місяць, починаючи з 24 лютого 2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за період з 24.02.2022 року до 18.07.2022 року у розмірі 30000 грн щомісячно, та з 19.07.2022 року до 20.01.2023 року у розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за період з 24.02.2022 року до 18.07.2022 року у розмірі 30000 грн щомісячно, та з 19.07.2022 року до 20.01.2023 року у розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 року стягнуто з Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.(дві тисячі гривень)

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області подало до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 року відповідач вказував на те, що виплати грошового забезпечення співробітникам Управління, здійснюються виключно в межах фондів оплати праці, затверджених у кошторисі Управління.

Апелянт вказав, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» на період дії воєнного стану співробітникам Служби судової охорони, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

07.07.2022 року до Постанови КМУ №168 внесено зміни, згідно яких додаткова винагорода виплачується в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць. Пунктом 21 зазначено: установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів. З огляду на викладене, як вказує апелянт, для видання наказів щодо виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області необхідно керуватися Порядком.

31.10.2022 року Наказом ДСА України №396 затверджені Порядок і Умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі Порядок). Пунктом 4 Наказу ДСА України №396 зазначено, що цей Наказ набирає чинності з дня його опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління; пункт 5 Порядку наголошує, шо накази про виплату додаткової винагороди співробітникам за минулий місяць видавати до 25 числа поточного місяця.

Як вказує апелянт, зазначене свідчить, що видання наказів Управлінням про виплату додаткової винагороди, без порушення Закону, стало можливим лише після 31.10.2022 року, коли був затверджений Порядок. У зв`язку з чим, станом на теперішній час, керуючись затвердженим Порядком, Управлінням проводиться відповідна робота на виконання Постанови №168 (зі змінами), а саме: 24.11.2022 року Управлінням видано накази «Про виплату співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області додаткової винагороди на період дії воєнного стану»: №256 (за березень 2022 року), №257 (за квітень 2022 року), М9258 (за травень 2022 року), №259 (за червень 2022 року), №260 (за липень 2022 року), №261 (за серпень 2022 року), №262 (за вересень 2022 року), №263 (за жовтень 2022 року); №300 від 23.12.2022 року (за листопад 2022 року), №17 від 25.01.2023 року (за грудень 2022 року) та №45 від 24.02.2023 року (за січень 2023 року).

Розрахунок потреби в коштах для виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області згідно наданих списків, направлено до Центрального органу управління Служби судової охорони з метою виділення асигнувань для виплати додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.

Крім того апелянт посилався на те, що у затверджених Державною судовою адміністрацією України кошторисах Служби судової охорони на 2022, 2023 роки та відповідних кошторисах територіальних управлінь Служби судової охорони видатки, у тому числі Управління, на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 не передбачались та не затверджувались, у зв`язку з чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс Служби не дозволяє здійснити таку виплату.

При цьому апелянт наголосив, що Управління не заперечує щодо права на отримання додаткової винагороди по Постанові КМУ №168 співробітникам територіального управління Служби судової охорони у Одеській області, проте надало обґрунтування щодо реальних обставини, які станом на подання апеляційної скарги, унеможливлюють виплату додаткової винагороди ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що ним вжиті усі можливі дії в рамках чинного законодавства, в межах своїх повноважень, щодо організації реалізації виконання Постанови КМУ №168, а тому Управління заперечує свою бездіяльність.

З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року по справі № 420/5251/23 та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, за період з 24.02.2022 року до 20.01.2023 року у розмірі пропорційно в розрахунку на місяць після надходження відповідних асигнувань від головного розпорядника бюджетних коштів - ДСА України. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У поданій на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 року апеляційній скарзі, Управління посилалось на те, що заявник не надав платіжних доручень або рахунків на підтвердження фактично понесених витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, чим не виконав вимоги ч. 7 ст. 139 КАС України, отже, позивачем не було надано доказів, що підтверджують конкретний розмір судових витрат.

Крім того, апелянт вказав на те, що у матеріалах справи відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат на правову допомогу, які позивач очікував понести у зв`язку із розглядом справи.

Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з територіального управління Служби судової охорони у Одеській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3656,86 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем у справі рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому апеляційний перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 року та додаткового рішення від 29.05.2023 року здійснюється колегією суддів у межах поданих Територіальним управління Служби судової охорони у Одеській області апеляційних скарг.

Справу розглянуто у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що згідно посвідчення Серія НОМЕР_1 , виданим Територіальним управлінням служби судової охорони у Одеській області, ОСОБА_1 є командиром 4 відділення 1 взводу охорони (м. Одеса) 1 підрозділу охорони (м. Одеса), за званням є сержантом Служби судової охорони згідно Наказу ТУ ССО у Одеській області від 31 грудня 2021 року № 722 о/с.

Відповідно до Довідки № 8 від 16 січня 2023 року сержант Служби судової охорони ОСОБА_1 контролер ІІ категорії 2 відділення (м. Одеса) 1 взводу охорони (м. Одеса) 1 підрозділу охорони (м. Одеса) ТУ ССО у Одеській області проходить службу в ТУ ССО у Одеській області з 01 вересня 2020 року (Наказ ТУ ССО у Одеській області від 01.09.2020 № 199 о/с) та у займаній посаді перебуває з 01 січня 2021 року (Наказ ТУ ССО у Одеській області від 30.12.2020 № 356 о/с) по теперішній час.

Представником позивача до Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області направлено адвокатський запит від 06 січня 2023 року (вх № Р-12 від 11 січня 2023 року) щодо надання інформації стосовно виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 168 від 28 лютого 2022 року.

На вищевказаний адвокатський запит було надано відповідь Вих № 46.06-27 від 16 січня 2023 року, якою повідомлено про відсутність фінансування на виплату додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 168 від 28 лютого 2022 року.

Судом встановлено, що за період з 24.02.2022 року позивачу не була нарахована та виплачена додаткова винагорода відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року № 168.

Вважаючи протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області щодо не проведення нарахування та виплати додаткової винагороди згідно із Постановою № 168, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168, із змінами, дійшов висновку, що з 24 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку та на умовах, визначених ДСА України. Зважаючи на те, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, наказ щодо встановлення або виплати такої додаткової винагороди не видавався, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, шляхом визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу вказану додаткову винагороду за період з 24.02.2022 року до 18.07.2022 року у розмірі 30000 грн щомісячно, та з 19.07.2022 року до 20.01.2023 у розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до статті 161 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах (частина перша); Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України (частина друга); Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби (частина четверта); територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи (частина шоста); фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома).

Згідно з частиною першою статті 165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

За положеннями частини другої цієї статті грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 №384 (далі - Порядок №384).

За змістом пунктів 4-7 Порядку №384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби); 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги).

Відповідно до пунктів 8 і 10 Порядку №384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Періоди, за які грошове забезпечення не виплачується, визначені в пункті 11 Порядку №384, до яких, зокрема, віднесено час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати.

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку № 384 грошове забезпечення, що належить до виплати співробітнику і своєчасно не виплачене або виплачене в меншому ніж належало розмірі, виплачується за весь період, протягом якого, співробітник мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Пунктом 16 розділу І Порядку № 384 визначено, що звернення співробітника щодо виплати грошового забезпечення розглядаються Службою судової охорони або відповідним територіальним управлінням Служби судової охорони в установленому законодавством порядку.

Виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця (пункт 17 Порядку №384).

Згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні введено режим воєнного стану строком на 30 діб.

У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався указами Президента 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022 та Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 3 вказаної постанови Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

У пункті 5 цієї постанови зазначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови №168:

- в абзаці першому пункту 1 постанови слова і цифри "додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно" замінено словами і цифрами "додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць";

- пункт 1 постанови доповнено новим абзацом такого змісту: «Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення»;

- доповнено постанову пунктом 21, яким установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Крім того, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 43 від 20.01.2023, яка набрала чинності 21.01.2023, внесено зміни до Постанови № 168: у пункті першому у першому реченні абзацу першого слова «військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора,», «співробітникам Служби судової охорони,» виключено.

Аналіз положень зазначених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що з 24 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку та на умовах, визначених ДСА України.

Наказом ДСА України від 31.10.2022 №396 затверджено Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі - Порядок №396).

Згідно з пунктом 3 Порядку №396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком.

Пунктом 7 Порядку №396 унормовано, що додаткова винагорода виплачується в таких розмірах: 30 000 гривень - співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць; 10 000 гривень - іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць; 100 000 гривень - співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

За приписами пункту 4 Порядку №396 виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 та пункті 4 наказу ДСА України від 31.10.2022 №396 передбачено, що ці нормативно-правові акти набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

За обставин даної справи позивачу у період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 не нараховувалась та не виплачувалась.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 06 квітня 2023 року Верховним Судом було розглянуто зразкову справу №260/3564/22, предметом позову якої були позовні вимоги про визнання протиправними дій (бездіяльності) Територіального управління Служби судової охорони щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку винагороду, починаючи з 24 лютого 2022 року (стягнення з відповідача суми додаткової винагороди за певний період).

Ухвалюючи рішення на користь позивача, Верховний Суд, який підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2023 року, вказував на те, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України №168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні.

Суд зазначив, що у первинній редакції постанови Кабінету Міністрів України №168 розмір додаткової винагороди для співробітників Служби судової охорони, крім тих із них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, був визначений у фіксованому розмірі - 30000 гривень щомісячно. Водночас, з урахуванням змін до постанови №168, внесених Кабінетом Міністрів України постановою від 07.07.2022 №793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».

Проте в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Зважаючи на положення частини першої статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, Верховний Суд зазначив, що надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Також Суд дійшов висновку, що зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

З огляду на назначене, на думку Верховного Суду, вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн на місяць, передбаченому постановою №168 у первинній редакції.

Встановлено, що пунктом 21 постанови Кабінету Міністрів України №168 (у редакції постанови від 07.07.2022 №793), на виконання якого прийнятий Порядок №396, уповноважено керівників відповідних міністерств та державних органів, до яких, зокрема, належить ДСА України, визначити порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбаченої цією постановою.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що визначення в пункті 7 Порядку №396 розмірів додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони за певними критеріями виходить за межі наданих ДСА України повноважень.

Крім того, Верховний Суд не вбачав підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку №396 й у частині визначених ним порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття і набрання чинності цим Порядком. Водночас оскільки у спірний період однорідні правовідносини щодо порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони були врегульовані Порядком №384, що й підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Верховний Суд вказав на те, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України №168 у посутньому зв`язку з положеннями статей 43 і 58 Конституції України, статей 161, 165 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», нормами Порядку №384 і Порядку №396 належить застосовувати в адміністративних справах про виплату на користь співробітників Служби судової охорони додаткової винагороди у правовідносинах, що виникли з 24 лютого 2022 року.

Зважаючи на те, що предмет спору у даній адміністративній справі та суб`єктний склад учасників є аналогічними, що і у зразковій справі №260/3564/22, тобто дана справа має ознаки типової справи, колегія суддів при вирішенні даної справи враховує Висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі та погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності у позивача права на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168.

Що стосується посилань відповідача на відсутність в даному випадку підстав для висновку про допущення ним протиправної бездіяльності, з огляду на те, що ним вживались усі можливі дії в рамках чинного законодавства, в межах своїх повноважень, щодо організації реалізації виконання Постанови КМУ №168, однак невиплата додаткової винагороди позивачу пов`язана саме з відсутністю на той момент затвердженого ДСА України Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, а також з відсутністю відповідного бюджетного фінансування, колегія суддів звертає увагу на наступне:

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини невиплата позивачеві належної йому додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право позивача мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа «Кечко проти України», заява №63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).

За змістом пункту 9 частини першої статті 4, статті 5, частини четвертої статті 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, який, на думку позивача, порушив його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Так, відповідно до частини четвертої статті 161 Закону № 1402-VIII Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби. Граничну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує ДСА України. Рішення про утворення територіальних підрозділів Служби судової охорони приймається Головою Служби за погодженням з ДСА України. Структуру та штатну чисельність центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби судової охорони затверджує Голова Служби за погодженням з ДСА України.

Згідно із частиною п`ятою цієї статті Центральний орган управління Служби судової охорони є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

За змістом частини шостої статті 161 Закону № 1402-VIII Територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома цієї статті).

На підставі пункту 8 розділу І Порядку № 384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби.

Пунктом 9 розділу І вказаного Порядку визначено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення (пункт 10 розділу І Порядку № 384).

Пунктом 4 Порядку № 396 також, зокрема, передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

У позовній заяві позивач правильно визначив, що спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення у належному розмірі виникли між ним і Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області, яке в силу вимог пункту 10 Порядку №384 виплачує позивачу грошове забезпечення за місцем проходження ним служби.

Отже, Територіальне управління Служби судової охорони у Одеській області є належним відповідачем за пред`явленим ОСОБА_1 позовом, оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах щодо виплати позивачу додаткової винагороди.

Колегія суддів зазначає, що бюджетні правовідносини, які виникають між учасниками бюджетного процесу стосовно реалізації їхніх бюджетних повноважень (прав та обов`язків з управління бюджетними коштами), безпосередньо не стосуються позивача, що не дає підстав для залучення державних органів, які беруть участь у процесі формування і використання фінансових ресурсів для виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, до участі у цій судовій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду від 19.05.2023 року - без змін.

Що стосується доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 грудня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За змістом частини 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року (справа East/West Alliance Limited проти України (заява № 19336/04)) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Таким чином документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19).

Як вбачається із матеріалів справи, представник позивача просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 3656,86 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача до суду засобами системи «Електронний суд» було подано: копію договору про надання правничої допомоги №3-04/01/2023 від 04.01.2023 року; копію додатку № 1 від 04.01.2023 року до договору про надання правничої допомоги №3-04/01/2023 від 04.01.2023 року; акт про надання послуг згідно договору про надання правничої допомоги №3-04/01/2023 від 04.01.2023 року.

Так, згідно акту про надання послуг адвокатом виконано такі роботи: 1) направлено адвокатський запит до ТУ ССО у Одеській області від 06 січня 2023 року; 2) отримано відповідь ТУ ССО у Одеській області від 16 січня 2023 року; 3) отримано довідку про працевлаштування; 4) направлено запит до ДСА України; 5) отримано відповідь ДСА України від 30 січня 2023 року; 6) вивчено чинну судову практику з питання захисту прав передбачених Постановою № 168 та надано відповідну консультацію щодо способу захисту порушеного права; 7) складено позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду; 8) подано позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду, результатом чого стало відкриття провадження у справі № 420/5251/23, головуючий суддя. Токмілова Л. М.; 9) подано клопотання про уточнения позовних вимог від 10 квітня 2023 року згідно постанови Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22; 10) отримано рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/5251/23.

Загальна вартість наданих послуг склала 100,00 USD, що станом на дату оплати становило 3656,86 гривень.

З огляду на зазначене представник позивача просив суд стягнути 3656,86 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення судових витрат, посилався на відсутність орієнтованого розрахунку сум судових витрат на правову допомогу та доказів здійснення відповідних витрат через ненадання платіжних доручень або рахунків.

Колегія суддів зазначає, що в наданому акті про надання послуг чітко зазначені види робіт, які були виконані адвокатом згідно умов укладеного договору про надання правової допомоги, і вказані роботи безпосередньо пов`язані із розглядом даної справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 КАС України).

Отже, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20.

Посилання апелянта на неподання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат на правничу допомогу колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що процесуальний закон не містить обов`язку щодо його подання.

За положеннями ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 3 ст. 143 КАС України).

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що у позовній заяві представником позивача заявлялось про наявні між позивачем та адвокатом відносини з оплати гонорару та вказувалось на те, що обґрунтований розрахунок для стягнення судових витрат буде наданий у встановлені ч. 7 ст. 139 КАС України строки.

Матеріалами справи підтверджено, що у межах передбаченого цією частиною статті 139 КАС України строку (п`ять днів) представником позивача були подані до суду першої інстанції відповідні докази в обґрунтування заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу.

Враховуючи викладене представником позивача були дотримані вимоги КАС України, а тому підстави для відмови у стягнення витрат на правничу допомоги відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 440/7120/20.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат судом першої інстанції було перевірено співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом цих послуг, як цього вимагає частина п`ята статті 134 КАС України, за наслідком чого суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, пропорційною заявленим позовним вимогам і не є явно завищеною є сума витрат 2000 грн., яка і підлягає до відшкодування позивачеві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, співмірності витрат на правову (правничу) допомогу із обсягом складених адвокатом в межах цієї адміністративної справи документів, складністю справи, ціни позову та значення справи для сторони, в даному випадку наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, у розмірі 2 000,00 грн.

Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, додаткове судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Частиною 1статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Зважаючи на те, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Територіального управління Служби судової охорони у Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук