Справа № 440/2791/23
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 р. Справа № 440/2791/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. (ухвалене суддею Сич С.С.) по справі № 440/2791/23

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті , Відділу державного нагляду (контролю) на транспорті у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (в подальшому ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області, в якому просила: визнати протиправними та скасувати постанови № 190808, № 190818 від 05.01.2023 р. про застосування адміністративно-господарського штрафу, які були винесені Відділом державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті відносно ФОП ОСОБА_1 ; стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ФОП ОСОБА_1 кошти, сплачені відповідно за постанови № 190808, № 190818 від 05.01.2023 р., про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 25500 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190818 від 05.01.2023 р.; визнати протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190808 від 05.01.2023 р.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач Державна служба України з безпеки на транспортіё подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивачка подала до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 14.11.2022 р. на ділянці автодороги а/д М-15 «Одеса-Рені» 12 км+124 м пересувний пункт ГВК посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку № 037/в від 14.11.2022 р. проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF FT 105.460, VAN HOOL S-332-27, номерний знак НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , власником яких є ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, за кермом якого перебував водій ОСОБА_2 .

За результатами вищевказаної перевірки складено акт № 347132 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 14.11.2022 р., яким встановлено, про порушення вимог абзаців 3, 14 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, а саме відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, та перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 5%, але не більше 10% при перевезенні подільного вантажу.

Крім того, посадовою особою Державної служби України з безпеки на транспорті складено акт № 0072675 про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів від 14.11.2022 р. та довідку № 0063621 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 14.11.2022 р.

21.12.2022 р. відділом державного нагляду (контролю) у Полтавській області направлено позивачу повідомлення №47739/36-24-22 від 19.12.2022 р. про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, призначеної на 05.01.2023 р. з 10:00 год. до 12:00 год., яке не було вручено позивачу та повернуто відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства на автомобільному транспорті 05.01.2023 р. т.в.о начальника відділу Державного нагляду (контролю) у Полтавській області Звагольським В. на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" прийнято постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190818 у сумі 17000 грн. за надання перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та №190808 у сумі 8500 грн. за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.

Не погоджуючись із вищевказаними постановами відповідача, позивачка звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з чим не може нести відповідальність на підставі ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно-господарські штрафи застосовуються саме до автомобільних перевізників.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.

Згідно із ч. 12 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до ч. 14 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно із ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт», з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Згідно із п. 1.2 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340 (в подальшому Положення) це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку

Відповідно до пункту 1.3 Положення, вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Пунктом 6.1 Положення передбачено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Згідно із пунктом 1.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (в подальшому Інструкція №385) встановлено, що ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Відповідно до п. 3.6 Інструкції № 385, перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Абзацом 3 частини 1 статі 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до абзацу 14 частини 1 статі 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, передбачених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Непред`явлення під час проведення перевірки, зазначених у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються внутрішні перевезення вантажів, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка. Послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Судовим розглядом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «АГРО Н ХОЛДИНГ» (орендар) укладено договір оренди транспортних засобів з екіпажем № 9872 від 10.08.2022 р., умовами якого встановлено, що орендодавець зобов`язується передати за плату орендарю у строкове користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове користування великовагові вантажні транспорті засоби, що визначені у цьому договорі (надалі іменується "орендований автомобіль") та зобов`язується сплачувати орендодавцеві відповідну орендну плату. У п.п. 1.2.1 п. 1.2 договору визначено марку, технічні характеристики та рік випуску: марка DAF FT 105.460, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; марка VAN HOOL S-332-27, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно із п. 2.1 вищевказаного договору передача транспортних засобів в оренду за цим договором відбувається на підставі акту приймання-передачі та не спричиняє переходу права власності та майнових прав на ці транспортні засоби.

Відповідно до п.п. 3.1.8 п. 3.1 договору, орендар має право здавати транспортний засіб в суборенду.

Договір вступає в силу з дати його підписання та діє до 10.05.2023. Завершення строку дії договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, що виникли в ході виконання цього договору (п. 6.1 договору).

10.08.2022 р. між позивачем (орендодавець) та ТОВ "АГРО Н ХОЛДИНГ" (орендар) складено акт № 025 прийому-передачі до договору оренди транспортних засобів з екіпажем № 9872, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у платне строкове користування транспортні засоби: марки DAF FT 105.460, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; марки VAN HOOL S-332-27, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Статтею 800 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.

Відповідно до ч. 2 ст. 801 Цивільного кодексу України, витрати, пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів, несе наймач.

Таким чином, станом на 14.11.2022 р. транспортні засоби: марки DAF FT 105.460, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; марки VAN HOOL S-332-27, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачці , перебували на підставі укладеного договору № 9872 оренди транспортних засобів з екіпажем від 10.08.2022 р. (орендар) у платному користуванні у іншої юридичної особи - ТОВ «АГРО Н ХОЛДИНГ» (орендар).

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14.10.1997 р. (в подальшому Правила № 363), перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами. Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Згідно із п. 11.1 Правил № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.

Аналіз вищезазначених Правил та форми яка наведена в додатку 7 до цих Правил, вказує, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Правилами № 363 та постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. № 207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто, коли є послуга перевезення вантажу).

Судовим розглядом встановлено, що згідно із акті перевірки №347132 від 14.11.2022 р. зазначено про пред`явлення до перевірки ТТН № 001129 від 12.11.2022 р.

Згідно із товарно-транспортної накладної № 001129 від 12.11.2022, яка була надана до перевірки, про що зазначено у акті, як автомобільний перевізник зазначено ФОП ОСОБА_3 , замовник та вантажоодержувач - ТОВ «Трейд Сенс», вантажовідправник - ТОВ «Нива Агротех», автомобіль - DAF НОМЕР_1 , причіп/напівпричіп НОМЕР_2 , пункт навантаження: Сумська область, Охтирський район, с. «Олешня», пункт розвантаження: Одеська область, м. Рені, водій ОСОБА_2 .

Таким чином, згідно товарно-транспортної накладної № 001129 від 12.11.2022 р. перевезення вантажів транспортним засобом DAF НОМЕР_1 з причіпом/напівпричіпом НОМЕР_2 здійснювалося автомобільним перевізником - ФОП ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірних правовідносинах, транспортні засоби передано позивачкою в оренду ТОВ ТОВ «АГРО Н ХОЛДИНГ», договір оренди є чинним, недійсним не визнавався. Крім того, вищевказаним договором передбачена можливість здавати вищевказаний транспортний засіб в суборенду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у спірних відносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому не може нести відповідальність на підставі статті 60 цього Закону, оскільки за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно-господарські штрафи застосовуються саме до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 12.10.2023 р. у справі № 280/3520/22.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. по справі № 440/2791/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич