Справа № 420/27874/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
01 листопада 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивачка просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2023 №143-23, який ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Ухвалою суду від 17.10.2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачці 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали. Недоліками позовної заяви були не обґрунтовані позовні вимоги, не зазначення конкретних фактів, та не надання жодних доказів на підтвердження позовних вимог.
27.10.2023 позивачкою подано заяву про усунення недоліків позовної заяви в якій зазначено, що у позивачки наявне лише повідомлення Головного управління ДМС України в Одеській області № 171 від 07.09.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначає, що не може повернутись до країни походження, оскільки існує ризик переслідувань чоловіка позивачки через його релігійні переконання іслам, та за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме: особи, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію. Сама позивачка за віросповіданням є мусульманкою. Зазначає, що підтвердження побоювань переслідування можуть отримуватися з документів та повідомлень міжнародних неурядових організацій та із публікацій в засобах масової інформації.
Позивачка наголошує на положеннях п.п. 196 та 197 Керівництва з процедур і критерії визначення статусу біженця за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967, а саме: "заявник не в змозі підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли особа, яка клопоче [про визнання і біженцем], може надати докази в підтвердження своєї заяви, скоріше виняток ніж правило. У більшості випадків, особа яка рятується від переслідування, переїжджає до іншої країни у кризовому стані та дуже часто навіть без документів, які посвідчують особу. Таким чином, хоча обов`язок надати докази лежить на заявнику, завдання встановлення та опрацювання відповідних фактів повинна бути вирішена сумісно з особою, яка розглядає заяву. В деяких випадках, саме уповноваженій особі доводиться використовувати наявні в нього засоби для того, щоб зібрати всі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Однак, навіть цей незалежний пошук не завжди призводить до успіху, та можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником видається правдоподібним, то перевіряючий повинен витлумачити сумніви на користь заявника, якщо в нього немає вагомих причин дійти протилежного висновку. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися надто буквально, з огляду на те, що це складно зробити у тій особливій ситуації, в якій перебуває особа, що клопоче про надання їй статусу біженця."
Доказами побоювань переслідування чоловіка позивачки за його релігію зазначено посилання на веб-сайти зі статтями англійською мовою та нижче їх неофіційним перекладом українською мовою.
Крім того, позивачкою наводяться приклади затримання певних фізичних осіб за їх віросповідання.
Відповідно вважає, що ДМСУ не врахувало інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивачки як біженцем, так і особою, яка потребує додаткового захисту.
Інформацією по країні походження позивачка вважає вищезазначені статті англійською мовою з неофіційним перекладом українською мовою.
Згідно з п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються:
- зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;
- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
У позовній заяві позивачка не наводить жодних фактів щодо себе, посилається лише на побоювання переслідування її чоловіка. Крім того, не надає ніяких підтверджень таких переслідувань або загрози таких переслідувань щодо неї самої, аргументує такі побоювання лише статтями з веб-ресурсів.
Суд наголошує, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України стосується не чоловіка позивачки, а її самої. Однак позивачка абсолютно нічим не аргументує протиправність такого рішення, не зазначає, в чому саме державний орган порушив її права.
Що стосується доказів, то позивачкою надано лише повідомлення Головного управління ДМС України в Одеській області № 171 від 07.09.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також довідку про звернення за захистом в Україні.
Позивачка посилається положеннях п.п. 196 та 197 Керівництва з процедур і критерії визначення статусу біженця за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 стосовно того, що в цій категорії спорів можливість надання доказів є певним виключенням, ніж правилом, адже особи, які шукають захисту переїжджають до іншої країни у кризовому стані та дуже часто навіть без документів. Однак знову ж таки, позивачка не зазначає, що вона покидала країну у кризовому стані і, що в неї відсутні документи, які вона б могла надати до суду в якості доказів.
Тобто всі доводи позивачки зводяться до абстрактних описів ситуацій різних осіб, які не мають відношення до неї самої. Позивачка не наводить жодних конкретних фактів або обставин, якими обґрунтовує свої вимоги.
Відповідно, на думку суду, позовні вимоги зазначені в ухвалі без руху, позивачкою усунуті не були, тому позовна заява підлягає поверненню.
Згідно п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до ч. 5 ст. 169 КАС України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
Таким, чином суд дійшов висновку, що заяву з додатками належить повернути заявниці, оскільки заявниця не усунула недоліки, які стали підставою залишення заяви без руху.
Керуючись ст.169 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - повернути позивачці.
Роз`яснити позивачці, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст.ст. 293-295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.