Справа № 160/15277/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року Справа № 160/15277/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 01.06.2023р., заявив 16 вимог.

Разом з тим, ухвалою суду від 03.07.2023р. були роз`єднані в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та, зокрема, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з серпня 2022 року по лютий 2023 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за період з серпня 2022 року по лютий 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум, було виділено у провадження адміністративної справи №160/15277/23 та є предметом спору у даній справі (а.с.105-106,121-122).

Свої позовні вимоги у зазначеній частині позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що з лютого 2022 року по 06.04.2023р. він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. позивача було звільнено з військової служби у відставку. Також, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. позивача виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р. Як зазначає позивач у позові, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 (далі Постанова КМУ №168), яка набрала чинності з 24.02.2022р., у період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України встановлено виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. щомісячно, а тих з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Також вказаною постановою КМУ № 168 передбачено виплата додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. особам, у тому числі тим, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або перебувають у відпустках для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. Тому позивач вважає, що оскільки він перебував на лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК з 19.05.2022р. по лютий 2023р., а відповідно, він має право на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 у розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях та заходах, пов`язаних із захистом Батьківщини, проте, згідно довідки відповідача №3248 від 21.03.2023р. про нараховані та виплачені суми основних та додаткових видів грошового забезпечення та додаткової винагороди згідно Постанови КМУ №168 з серпня 2022 року по лютий 2023 року відповідач не провів з ним у повному обсязі розрахунок та виплату згаданої додаткової винагороди, зменшивши її розмір із 100 000 до 30000 грн., що, на думку позивача, є протиправними діями відповідача, у зв`язку із чим вказує на те, що його вимоги щодо зобов`язання виплатити додаткову винагороду на підставі Постанови КМУ №168 в повному обсязі підлягають задоволенню (а.с.69-70).

Ухвалою суду від 07.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

29.06.2023р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю посилаючись, зокрема, на те, що за серпень 2022р. позивачеві була нарахована та виплачена додаткова винагорода встановлена постановою КМУ №168 у розмірі 100000 грн. пропорційно дням перебування у відпустці за станом здоров`я після виписки зі стаціонарного лікування. Також відповідач у відзиві посилається і на те, що виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. військовослужбовцю встановлюється за двох умов, а саме: 1) у разі перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманням не будь-якого поранення (контузії, травми, каліцтва), а лише пов`язаного із захистом Батьківщини; 2) у разі перебування у відпустці для лікування після тяжкого, але не будь-якого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. З 01.06.2022р. порядок і умови таких виплат регламентується Окремим дорученням Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022р. та за п.7 цього Окремого доручення, встановлено, що підставою для видання наказу щодо виплати такої додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. є довідка про отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення №402 від 14.08.2008р. за яким керівники ВЛК при наданні рекомендацій про потребу надання військовослужбовцям відпусток за станом здоров`я, які отримали поранення, зобов`язані зазначати висновки про ступінь важкості поранення, тобто, повноваження щодо віднесення поранень до тяжких, надані військово-лікарським комісіям. Проте, у період з 27.08.2022р. по 30.08.2022р., з 23.09.2022р. по 29.09.2022р., з 01.12.2022р. по 08.12.2022р., з 08.01.2023р. по 11.01.2023р., з 17.01.2023р. по 29.01.2023р. позивач на стаціонарному лікуванні або у відпустках за станом здоров`я не перебував, довідки за формою 5 від 06.07.2022р. №1264 у стройову частину Військової частини позивачем не надавалося. Щодо подальшого періоду вересня 2022 року по лютий 2023р. довідки ВЛК від 30.10.2022р. та від 08.12.2022р. та інші медичні документи, позивач у стройову частину ВЧ НОМЕР_1 не надавав, у зв`язку із чим у відповідача відсутнє право нараховувати позивачеві додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн. За викладеного, відповідач вважає, що за відсутності у стройовій частині Військової частини довідок за формою 5 із визначенням ступеню тяжкості (важкості) поранення, що віднесено до повноважень комісій ВЛК, тому у посадових осіб стройової частини відсутні документи для нарахування позивачеві додаткової винагороди, починаючи з 31.08.2022р., які б підтверджували факти стаціонарних лікувань та перебування у відпустці за станом здоров`я, які були обумовлені пораненням позивача, пов`язаних із захистом Батьківщини, з урахуванням визначення ступеню тяжкості поранення ВЛК, а відповідно, рішення про виплату додаткової винагороди не може ґрунтуватися на припущеннях (здогадках), оскільки потягне за собою висновки про завдання відповідними посадовими особами матеріальної шкоди державі шляхом виплат надлишкових грошових коштів ( ч.1 ст.6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»). Додатково у заяві від 19.10.2023р., поданої через систему «Електронний суд», відповідач просив врахувати, що у період з 27.08.2022р. по 30.08.2022р., з 01.12.2022р. по 08.12.2022р., з 08.01.2023р. по 30.01.2023р. позивач перебував у строю в пункті постійної дислокації, у період з 23.09.2022р. по 29.09.2022р. облікований як такий, що перебуває в госпіталі (цей період входить в більший з 31.08.2022р. по 30.10.2022р.), але медичні документи, що підтверджують факт лікування у період з 23.09.2022р. по 29.09.2022р., у період з 12.01.2023р. по 16.01.2023р. позивачем військовій частині НОМЕР_1 не надані. Єдиним способом отримання уповноваженими особами стройової частини таких документів про лікування позивача (їх копій) є їх надання (надсилання) позивачем, оскільки такі документи містять дані, що становлять лікарську таємницю, яка охороняється законом, які з 31.08.2022р. у стройову частину (адміністративну групу) не надходили. За період з 01.11.2022р. по 30.11.2022р. та з 09.12.2022р. по 07.01.2023р. відпустки для лікування позивачу надано, однак копії довідок ВЛК №3335 від 31.10.2022р. та №2089 від 08.12.2022р. у стройову частину ВЧ НОМЕР_1 не надходили, а довідка ф.5 №1264 від 06.07.2022р. не містить і не може містити дані про стан здоров`я позивача після 30.05.2022р. За лютий 2023р. позивачеві додаткова винагорода не вплачувалася, з огляду на відсутність даних про його залучення до виконання завдань, передбачених п.2 розділу ХХХІУ Порядку №260 та даних, передбачених п.10 цього розділу з урахуванням вимог п.2-1 Постанови КМУ №168 (у редакції, що діяла з 21.01.2023р. по 11.08.2023р.). Окрім того, у наведеній заяві відповідач вказує і на те, що у разі надання (надсилання) позивачем відповідачеві медичних документів (їх копій), що підтверджують періоди і факти його лікувань, починаючи з 31.08.2022р. саме через поранення, пов`язане з захистом Батьківщини та причини перебування його у відпустках з 01.11.2022р. по 30.11.2022р., з 09.12.2022р. по 07.01.2023р. саме у зв`язку і пораненням, віднесеним до тяжкого, отриманого під час захисту Батьківщини, питання про нарахування і виплату позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. за відповідні періоди буде розглянуте встановленим порядком (як воно розглядалося і у попередні періоди) - (а.с.88-90,171-187).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем витребуваних за ухвалою суду від 07.06.2023р. документів та необхідністю витребувати від відповідача додаткових доказів, було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. (а.с.111-112).

В подальшому, ухвалою суду від 03.10.2023р. через повторне не надання учасниками справи витребуваних судом документів ухвалами суду від 07.06.2023р. та від 23.08.2023р., позивачу та відповідачу було втретє надано можливість надати суду вище витребувані документи, у зв`язку із чим продовжено строк розгляду даної справи до 03.11.2023р. (а.с.125-127).

На виконання вимог вищезгаданих ухвал суду, представник позивача адвокат Лихачов Р.Б. через систему «Електронний суд» 23.08.2023р. подав заяву, у якій повідомив суд, що інших доказів (окрім тих, що додані до позову) позивач не має, при його звільненні йому відповідачем не надавались (а.с.115-118).

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що судом вжито всіх залежних від суду заходів щодо витребування від учасників справи доказів, необхідних для всебічного та об`єктивного вирішення даного спору, які учасниками справи не надані, зокрема, і адвокатом позивача Лихачовим Р.Б. на вимогу ухвал суду не вжито жодних заходів для збору таких доказів з урахуванням вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (такі докази відсутні в матеріалах справи), тому суд вирішує дану справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 03.11.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 06.04.2023р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій з лютого 2016 року, що підтверджується копією паспорта позивача, копією посвідчення серії УБД від 24.02.2016р. (а.с.24,26) та не заперечується учасниками справи.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявною у справі (а.с.30).

Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р., що підтверджується відповідним витягом з наказу, наявним у справі (а.с.40).

Позивач у позові зазначає, що у період з 19.05.2022 року по лютий 2023 року позивач перебував на лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК з 19.05.2022р., у зв`язку із чим він має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн., як особа, яка отримала поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, проте, відповідач не проводив у повному обсязі розрахунку та виплату йому додаткової винагороди згідно постанови КМУ №168 з серпня 2022р. по лютий 2023р., зменшивши її розмір із 100000 до 30000 грн. згідно довідки №3248 від 21.03.2023р., тому позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а його вимоги щодо зобов`язання виплатити йому додаткову винагороду на підставі Постанови КМУ №168 в повному обсязі підлягають задоволенню (а.с.69-70).

З аналізу вище встановлених обставин у цій справі видно, що, в даному випадку, підлягають перевірці судом не дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100000 грн., що передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022р. за період з серпня 2022р. по лютий 2023р., про що просить позивач у позові, а саме бездіяльність відповідача (пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень) щодо не нарахування та невиплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100000 грн., що передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022р. за період з серпня 2022р. по лютий 2023р., виходячи з приписів ст.ст.4, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим законом, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України; та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ч.1, 2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб, який в подальшому був продовжений відповідними Указами та триває і на теперішній час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28.02.2022р. було прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова КМУ №168).

У пункті 1 зазначеної Постанови КМУ №168 ( у редакції, на момент виникнення спірних відносин) передбачено установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил України виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередньо участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які, зокрема, у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

А згідно із приписами п.2-1 Постанови КМУ №168 у редакції Постанови КМУ №793 від 07.07.2022р. встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбачені цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Так, виходячи з наведених вимог п.2-1 Постанови КМУ №168, з 01.06.2022р. порядок та умови виплати вказаної додаткової винагороди врегульовані Окремим дорученням Міністра оборони України №912/з/29 від 23.06.2022р. ( далі Окреме доручення).

Згідно до п.7 Окремого доручення, передбачено, що у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва), під час захисту Батьківщини (зразок заповнення наведено в додатку 5).

Керівникам військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України при наданні рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікувальному закладі (в тому числі закордонному) одночасно надавати медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 грн. за час цієї відпустки.

Підготовку проектів наказів для здійснення виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022р. №168, покладено на підрозділи, що відповідають за облік особового складу згідно до приписів п.10 Окремого доручення.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів свідчить про те, що Президент України доручив Кабінету Міністрів України запровадити відповідні заходи правового режиму воєнного стану в України та забезпечити їх фінансування, а відтак, умовами призначення додаткової винагороди у порядку Постанови КМУ №168, є одночасна сукупність таких обставин, як належність особи до, зокрема, військовослужбовців та видання командиром (начальником) військової частини наказу щодо виплати такої додаткової винагороди, який безпосередньо підтверджує факт участі особи у відповідних заходах (участі у бойових діях під час захисту Батьківщини).

При цьому, у разі перебування такого військовослужбовця на стаціонарному лікуванні у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, або перебування у відпустці для лікування саме після тяжкого поранення (ступінь важкості визначається медичним висновком ВЛК), підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди є довідка, визначена додатком 5 до Положення від 14.08.2008р. №402.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється учасниками справи.

19.05.2022р. позивач у ході безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікування в закладах охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я, що підтверджується копіями довідок (за додатком № 5 до Положення №402) від 06.07.2022р. №1264, (за додатком №4) від 28.06.2022р. №827, (за додатком №4) від 27.07.2022р. №1272, (за додатком № 4) від 31.10.2022р. №3335, (за додатком №4) від 08.12.2022р. №2089, а також копіями відповідних витягів з наказів (а.с.147,151-154,189-203).

З аналізу змісту вищенаведених довідок вбачається, що вони були видані позивачеві різними військовими частинами, а саме: як ВЧ НОМЕР_1 (у липні 2022р.), так і ВЧ НОМЕР_2 (у червні, липні та жовтні 2022р.), ВЧ НОМЕР_3 (у грудні 2022р.).

Позивач вважає, що на підставі вказаних довідок, а також медичних документів (епікризів, виписок із медичних карт), які свідчать про перебування його на лікуванні у медичних закладах після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, він має право на отримання додаткової допомоги, передбаченої Постановою КМУ №168, саме у розмірі 100 000 грн. у період з серпня 2022р. по лютий 2023р., про що позивачем зазначено в уточненому позові (а.с.60-77).

Разом із тим, зі змісту відзиву на позов та заяви від 19.10.2023р. відповідача судом встановлено, що позивач у період з 27.08.2022р. по 30.08.2022р. перебував у строю у пункті постійної дислокації (а.с.87-92, 182).

Вказані обставини позивачем жодними іншими доказами не спростовані у відповідності до його обов`язку, встановленого ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

А згідно змісту копії довідки ВЧ НОМЕР_1 від 21.03.2023р. №3248 вбачається, що відповідачем позивачеві була нарахована додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, за серпень 2022р., яка складала 88709,68 грн. (а.с.31,143).

Таким чином, із аналізу вищенаведених копій документів та приписів Постанови КМУ №168 у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем позивачеві була нарахована, а відповідно, і виплачена додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, за серпень 2022р. саме у розмірі 100 000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу знаходження позивача на лікуванні (з урахуванням перебування позивача у строю у пункті постійної дислокації з 27.08.2022р. по 30.08.2022р.), що відповідає вимогам п.1 наведеної Постанови КМУ №168, тому у адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову у даній частині позовних вимог.

Що стосується позовних вимог позивача в частині не нарахування та не виплати позивачеві відповідачем додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. за період з вересня 2022р. по лютий 2023р., то в цій частині позовні вимоги позивача також задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Як уже зазначалося вище, у разі перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я, у відпустці за станом здоров`я саме для лікування важкого поранення, підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення №402, а також медичний висновок ВЛК про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин про виплату винагороди у розмірі 100 000 грн., а повноваження щодо підготовки таких проектів наказів покладені на підрозділи, що відповідають за облік особового складу (п.7, п.10 Окремого доручення).

Як встановлено судом, відповідні довідки та медичні висновки видаються керівниками ВКЛ за наслідками його лікування у закладах охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України за відповідний період лікування саме військовослужбовцю (позивачеві), що не спростовано позивачем.

В той же час, судом із відзиву на позов та заяви відповідача від 19.10.2023р. встановлено, що у відповідності до приписів п.10 Окремого доручення, підготовка проектів наказів про виплату військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, у відповідача здійснюється на підставі документів, що підтверджують факт лікування такого військовослужбовця саме через поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини (а не через інший розлад здоров`я), які подаються таким військовослужбовцем після проходження лікування до стройової частини штабу військової частини (у даний час адміністративна група штабу військової частини) (а.с.183).

Проте, із матеріалів справи судом встановлено, що до моменту подання позову (26.05.2023р.) позивач відповідних документів, що підтверджують факти його лікування у закладах охорони здоров`я після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (не будь-якого іншого розладу здоров`я) з урахуванням вимог п.7 Окремого доручення ( надання довідок за формою 5) до стройової частини штабу ВЧ НОМЕР_1 особисто не надавав, поштою не надсилав (таких доказів позивачем суду не надано).

Також, і судом у ході судового розгляду справи вживалися заходи щодо витребування у позивача доказів надання відповідачеві довідок за формою 5 згідно Положення про ВЛК №402 для нарахування йому додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ №168, з 31.08.2022р., однак, на вимогу ухвал суду, ні позивач ні його представник відповідних доказів, суду не надав.

Отже, із наведених обставин можна дійти висновку, що за умови виконання позивачем вимог п.7 Окремого доручення, а саме: надання до стройової частини штабу військової частини (у даний час адміністративна група штабу військової частини) відповідних медичних документів, що підтверджують його лікування у закладах охорони здоров`я у зв`язку із пораненням, пов`язаних із захистом Батьківщини, позивачеві буде здійснено відповідний перерахунок додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, про що зазначено і відповідачем у його заяві від 19.10.2023р. (а.с.187).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що до моменту подання позивачем відповідних медичних документів, що підтверджують його лікування у закладах охорони здоров`я у зв`язку із пораненням, пов`язаних із захистом Батьківщини, у період з вересня 2022р. по лютий 2023р. до стройової частини штабу військової частини (у даний час адміністративна група штабу військової частини), які є підставами для підготовки відповідного проекту наказу та/або прийняття рішення відповідачем з даного питання (відмову у такій виплаті), право позивача на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. за вказаний спірний період, відповідачем ще є не порушеним, а відповідно, і не підлягає судовому захисту з урахуванням вимог ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, слід зазначити, що судом не надається оцінка доданим до позову копіям довідок ВЛК за формою 4 від 31.10.2022р. №3335, від 08.12.2022р. №2089, а також копіям медичних документів (епікризів, виписок з медичної картки позивача та інше) на підтвердження перебування позивача на лікуванні після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 31.08.2022р. по лютий 2023р., до моменту їх розгляду відповідачем та прийняття ним рішень у встановленому законодавством порядку, оскільки адміністративний суд не може підміняти повноважень суб`єкта владних повноважень відповідача у даній справі та приймати замість нього будь-які рішення, прийняття яких віднесено до дискреційних повноважень такого суб`єкта, а відповідно, втручання суду у такий спосіб (до моменту розгляду вказаних документів відповідачем) не відповідає завданням адміністративного судочинства, які визначені у ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплату позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. передбаченої Постановою КМУ №168 за період з серпня 2022р. по лютий 2023р. з урахуванням аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства та обставин, встановлених судом щодо не подання позивачем до відповідача до моменту подання позову (до 26.05.2023р.) відповідних медичних документів на підставі яких здійснюється таке нарахування і виплата, які позивачем не спростовані.

Також, відповідачем у заяві від 19.10.2023р. зазначено, що у період з 01.12.2022р. по 08.12.2022р., з 08.01.2023р. по 30.01.2023р. позивач був облікований у строю у пункті постійної дислокації (а.с.182).

Проте, на спростування вказаних обставин позивачем жодних доказів не надано, як і не надано доказів того, що позивач у вказаний період перебував на лікуванні у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, що підтверджено довідкою за формою 5, або перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК, або приймав участь у бойових діях, що дає йому право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. згідно до Постанови КМУ №168.

При цьому, є безпідставними аргументи позивача про те, що факт його лікування після поранення, підтверджено копією довідки за формою 5 від 06.07.2022р. за №1264 (а.с.120), оскільки вказана копія довідки не може бути належним доказом проходження лікування позивача після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у спірний період з вересня 2022р. по лютий 2023р. у розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такої інформації не містить.

Окрім того, слід зазначити, що як встановлено судом зі змісту копії довідки від 21.03.2023р. №3248, з травня 2022р. по липень 2022р., (даний період не є предметом цього спору) період, що охоплюється довідкою за формою 5 від 06.07.2022р. №1264, додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, у розмірі 100 000 грн. позивачеві відповідачем нарахована та виплачена (а.с.31,143).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої Постановою КМУ №168, у період з серпня 2022р. по лютий 2023р., суд приходить до висновку, що, в даному випадку, бездіяльність відповідача судом не встановлена, позивачем жодними доказами не підтверджена, а, відповідно, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої Постановою КМУ №168 у період з серпня 2022р. по лютий 2023р., а, відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю прав та інтересів позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої Постановою КМУ №168 у період з серпня 2022р. по лютий 2023р.(основної вимоги), а, відповідно, і будь-які правові підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду в розмірі 100 000 грн., що передбачена Постановою КМУ №168, за період з серпня 2022р. по лютий 2023р. з урахуванням фактично виплачених сум, у адміністративного суду відсутні.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва