Справа № 160/8294/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 160/8294/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року (суддя Лозицька І.О., повне судове рішення складено 20 червня 2023 року) в справі № 160/8294/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС) про визнання протиправним та скасування рішення від 15 березня 2023 року №8666 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні, зобов`язання прийняти рішення про видачу їй дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасоване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15 березня 2023 року №8666 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в ОСОБА_2 ; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказує, що позивачем надані неправдиві відомості щодо свого фактичного проживання в Україні, про що вказано у листі управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області, яким за результатами перевірки встановлено, що позивач не проживає за вказаною нею в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну адресою, тобто нею подані завідомо неправдиві відомості.

Зауважує, що до компетенції органів ДМС не входить здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженими органами, така інформація сприймається як достовірна.

Звертає увагу на обов`язок особи, яка звертається за наданням дозволу на імміграцію, повідомляти відповідний орган ДМС про зміни відомостей, зазначених у заяві, та надавати документи протягом 10 днів з моменту настання змін, а позивач не повідомляла відповідача та не надавала документи про зміну місця проживання, що є порушенням абз. 13 п. 11 Порядку № 1983. При цьому на період дії правового режиму воєнного стану права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання можуть бути обмежені.

Судом першої інстанції не залучено третю особу ГУНП, на підставі інформації якого й прийнято оскаржене рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Грузії, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 23 грудня 2022 року звернулась до Центрального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (є дружиною іммігранта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_3 направлені запити до управління СБУ в Дніпропетровській області, відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області, Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області, управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Листом від 13 березня 2023 року управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровської області повідомило відповідача, що згідно з існуючими в Національній поліції базами даних управлінням міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в межах своїх повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про Національну поліцію», встановлено, що ОСОБА_3 не мешкає за вказаною в запиті адресою проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідачем на підставі проведеної перевірки складено висновок про прийняття рішення відносно громадянки Грузії ОСОБА_1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС в Дніпропетровській області прийнято рішення від 15 березня 2023 року №8666 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції вказано про не встановлення та не доведення відповідачем належними, допустимим та достатніми доказами обставин, що при поданні 23 грудня 2022 року заяви на отримання дозволу на імміграцію позивачем надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи.

Оскільки при поданні заяви ОСОБА_3 вказане своє місце проживання, а для застосування норми пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III повинна бути доведена вина особи у свідомому поданні неправдивих відомостей, чого в цьому випадку немає, позивач будь-яких неправдивих відомостей при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію не подавала, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача відсутні підстави, визначені пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III для відмови в отриманні дозволу на імміграцію.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 15 березня 2023 року №8666 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_5 .

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати ГУ ДМС в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на імміграцію в України.

Приведені обставини стали підставою для часткового задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції оскаржене відповідачем в частині задоволених позовних вимог.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який слугував підставою для часткового задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Грузії, документована паспортом НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є дружиною громадянина Грузії ОСОБА_4 , який перебуває на території України на законних підставах на підставі посвідки на постійне проживання в України № НОМЕР_2 , орган, що видав, - 1203, зі строком дії до 13 вересня 2032 року.

ОСОБА_3 як дружина іммігранта 23 грудня 2022 року звернулась до Центрального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_3 направлені запити до управління СБУ в Дніпропетровській області, відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області, Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області, управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Листом від 13 березня 2023 року управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровської області повідомило відповідача, що згідно з існуючими в Національній поліції базами даних управлінням міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в межах своїх повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про Національну поліцію», встановлено, що ОСОБА_3 не мешкає за вказаною в запиті адресою проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідачем на підставі проведеної перевірки складено висновок про прийняття рішення відносно громадянки Грузії ОСОБА_1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС в Дніпропетровській області прийнято рішення від 15 березня 2023 року №8666 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 .

Спірним в цій справі є питання правомірності рішення органу міграційної служби про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні іноземцю з підстав подання іммігрантом неправдивих відомостей.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За положення частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі Закон № 2491-ІІІ).

За визначенням, наведеним у частині першої статті 1 Закону №2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За приписами статті 6 Закону № 2491-III організація роботи з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються, організація роботи з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання відноситься до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Частина п`ята статті 9 Закону № 2491-ІІІ визначає перелік документів, який має надаватися іноземцем або особою без громадянства до заяви про надання дозволу на імміграція.

Вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію передбачений статтею 10 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якої дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі Порядок № 1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку № 1983 територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції або є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Пунктом 9 Порядку № 1983 визначено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів:

до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію";

до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Інші центральні органи виконавчої влади відповідно до своєї компетенції у разі порушення клопотання про надання дозволу на імміграцію особам, імміграція яких становить державний інтерес, розглядають його у місячний термін і у разі позитивного висновку видають документ про підтримку такого клопотання.

Пунктом 11 Порядку № 1983 визначено перелік документів, які мають надаватися для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою.

За змістом пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система Аркан), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з пунктом 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

ОСОБА_3 при зверненні до територіального органу ДМС з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну вказала адресу проживання: АДРЕСА_1 , додавши нотаріально засвідчену заяву власника квартири ОСОБА_6 про надання згоди громадянці ОСОБА_7 на проживання та реєстрацію в цій квартирі.

Юридичною підставою для прийняття рішення про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в України є зазначення нею в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів (пункт 4 статті 10 Закону № 2491-ІІІ).

При цьому фактичною підставою, виходячи з обставин справи, є повідомлення управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_3 не проживає за адресою, вказаною у заяві про надання дозволу на імміграцію.

З цього питання суд зазначає, що в контексті цих підстав обов`язковою умовою для відмови у наданні дозволу на імміграцію є встановлення компетентним органом (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції) подання позивачем свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Такі обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

В цьому випадку відповідачем не доведено факт подання позивачем свідомо неправдивих відомостей щодо місця проживання в Україні, адже крім листа управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , інших доказів факту не проживання позивачем за цією адресою відповідачем не надано.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що в цьому листі управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області відсутнє будь-яке посилання на заходи, в процесі вжиття яких встановлений факт не проживання позивача за приведеною вище адресою, на складені при цьому документи (акти, пояснення опитаних осіб тощо).

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто докази - це урегульована процесуальним законодавством, існуюча у певній процесуальній формі інформація (фактичні дані), яка надає можливість адміністративному суду, що розглядає справу, достеменно або певним чином відтворити та встановити усі обставини публічно-правового спору, які мають значення для правильного вирішення адміністративної справи.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням їхньої якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного судового рішення.

Так, докази мають бути: належними (стаття 73 КАС України); допустимими (стаття 74 КАС України); достовірними (стаття 75 КАС України); достатніми (стаття 76 КАС України).

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 74 КАС України (допустимість доказів) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

За правилами частин першої, другої та четвертої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (докази в адміністративному судочинстві), встановлюються такими засобами (стаття 72 КАС України): 1) письмовими доказами (стаття 94 КАС України); речовими доказами (стаття 96 КАС України); електронними доказами (стаття 99 КАС України); 2) висновками експертів (статті 101, 112 КАС України); 3) показаннями свідків (стаття 91 КАС України).

З огляду на приведені приписи процесуального права, суд зазначає, що лист управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області не може бути визнаний належним, достовірним та достатнім доказом відсутності позивача за зазначеним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну місцем проживання, а інших доказів не проживання позивача за цією адресою відповідачем не подано суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції.

Тому суд визнає недоведеним факт подання ОСОБА_3 органу ДМС свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів, що обумовлює правильність висновку суду першої інстанції про протиправність рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Доводи апелянта про те, що позивачем надані неправдиві відомості щодо свого фактичного проживання в Україні, про що вказано у листі управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області, яким за результатами перевірки встановлено, що позивач не проживає за вказаною нею в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні адресою, тобто нею подані завідомо неправдиві відомості, спростовані приведеними вище висновками суду.

Стосовно зауваження апелянта, що до компетенції органів ДМС не входить здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженими органами, така інформація сприймається як достовірна, суд зазначає, що у будь-якому випадку саме відповідач суб`єкт владних повноважень на виконання частини другої статті 77 КАС України має довести правомірність свого рішення, а в цьому випадку відповідачем правомірність оскарженого рішення не доведена, позаяк не надано переконливих доказів факту подання позивачем завідомо неправдивих відомостей.

Аргумент апелянта про недотримання позивачем обов`язку повідомляти відповідний орган ДМС про зміни відомостей, зазначених у заяві, та надавати документи протягом 10 днів з моменту настання змін, а позивач не повідомляла відповідача та не надавала документи про зміну місця проживання, що є порушенням абз. 13 п. 11 Порядку № 1983, суд також відхиляє з підстав недоведеності зміни позивачем місця проживання.

Також апелянт вказує, що на період дії правового режиму воєнного стану права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання можуть бути обмежені, проте суд звертає увагу, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на недоведеності надання позивачем свідомо неправдивих відомостей, а не на реалізації позивачем права на вільний вибір місця проживання.

Як порушення норм процесуального права відповідачем вказано про не залучення третьої особи Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, на підставі інформації якого й прийнято оскаржене рішення, проте суд погоджується із процесуальним рішенням суду першої інстанції про відмову у залученні третьої особи, позаяк рішення в цій справі жодним чином не може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки ГУНП в Дніпропетровській області, що є необхідною умовою відповідного до частини другої статті 49 КАС України для залучення до участі в справі третьої особи.

Рішення суду першої інстанції в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача не оскаржене, тому судом не переглядається.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року в справі № 160/8294/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року в справі № 160/8294/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 01 листопада 2023 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко