Справа № 420/21771/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у нарахуванні та виплати грошової допомоги,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до Апарату Верховної Ради України, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради У країни щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України « Про державну службу»;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з суми судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що при звільнення йому не було нарахована та виплачена грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», яку просить стягнути на його користь.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та зазначили, що дійсно позивачу не нараховувалась та не виплачувалась грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», оскільки Апарат ВРУ не є роботодавцем для помічників-консультантів народних депутатів України, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку тощо. Безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов?язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам-консультантам, підписує табель обліку робочого часу своїх помічників-консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше. Водночас Апарат Верховної Ради України лише здійснював кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцем - народним депутатом України IV, V та VI скликань ОСОБА_2 . Здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України).

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що на Апарат ВРУ покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, тому саме Апарат здійснює виплату заробітної плати й інших виплат помічникам-консультантам. Позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом, а не з народними депутатами України. Народні депутати України відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не наділені повноваженнями з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам. З приводу строку звернення позивач зазначив, що цей спір не обмежується строком позовної давності, оскільки на час звернення до суду із цим позовом спори про порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежувались жодним строком.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 3829 від 02.08.2005 р. ОСОБА_1 було зараховано з 01.08.2005 р. на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 766 грн, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №1340 від 19.05.2006 р. помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено із займаних посад 25.05.2006 р., у тому числі і ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 2766 від 22.06.2006 р. ОСОБА_1 було зараховано з 26.05.2006 р. на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 1869 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 26.05.2006 р. та заяви ОСОБА_1 від 26.05.2006 р.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 6976 від 22.11.2007 р. ОСОБА_1 звільнено 23.11.2007 р. з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата України на підставі частини 3 статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 8824 від 12.12.2007 р. ОСОБА_1 було зараховано з 26.11.2007 р. на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 3797 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 10.12.2007 р. та заяви ОСОБА_1 від 26.11.2007 р.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 44 від 09.01.2009 р. ОСОБА_1 звільнено 08.01.2009 р. з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі (п. 3 ст. 30 Закону України «Про державну службу»), на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 17.12.2008 р. та заяви ОСОБА_1 .

Стаж державної служби ОСОБА_1 станом на дату звільнення складав понад 30 років, що підтверджується вищенаведеними розпорядженнями та записами у трудовій книжці.

При звільненні позивачу видано довідку для подання до Управління Пенсійного фонду України для оформлення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Представник позивача звернувся із адвокатським запитом до Апарату Верховної Ради України щодо інформації про виплату позивачу при звільненні спірної грошової допомоги.

Листом від 28.07.2023 року повідомлено, що інформація щодо виплати позивачеві при звільненні грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» відсутня.

Дослідивши матеріали справи, зокрема доводи сторін, які наведені у заявах по суті спору, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (у редакції станом на дату звільнення позивача з посади консультанта-помічника народного депутата України, а саме 08.01.2009 року) державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України від 17 листопада 1992 року №2790-XII «Про статус народного депутата України» і Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою ВРУ від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР, (далі - Закон №2790-XII, Положення №379/95-ВР - у редакції, чинній на момент перебування позивача на вказаній посаді).

Виходячи із того, що на позивача поширювалась дія Закону України «Про державну службу», йому був присвоєний 7 ранг державного службовця, а також, позивач звільнений зі служби у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі та на момент звільнення з посади мав понад 10 років стажу державної служби, позивач набув право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Так, відповідно до ст. 34 Закону №2790-XII народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Народний депутат має право у межах загального фонду, виділеного йому для оплати праці помічників-консультантів та не використаного ним для цієї мети, сплачувати визначені договорами чи угодами роботи, послуги, пов`язані із здійсненням депутатських повноважень.

Приписи статті 1.1, 3.1, 3.2 Положення №379/95-ВР кореспондуються з наведеними вище приписами ст. 34 Закону №2790-XII.

У статті 4.1 Положення №379/95-ВР визначено, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється ВРУ. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: 1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Заробітна плата помічникам-консультантам, які перебувають на державній службі, встановлюється з урахуванням вимог статті 33 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Верховний Суд у Постановах від 21 березня 2023 року в справі №640/11699/21, від 29 березня 2023 року в справі №640/24361/19 та від 11 квітня 2023 року в справі №640/19047/21 акцентував увагу на тому, що специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України фактично обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого виду діяльності.

Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу.

У частині першій статті 21 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (частини третя та четверта статті 24 КЗпП України).

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (частина перша статті 23 КЗпП України).

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина друга статті 23 КЗпП України).

Отже, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Із наведеного слідує, що саме на Апарат Верховної Ради України були покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, й саме Апарат ВРУ здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам. Окрім того, приписи статті 34 Закону №2790-XII не покладають на народного депутата України обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

Таким чином, позивач, який працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України за умовами строкового трудового договору на постійній основі з поширенням дії Закону України «Про державну службу» і був прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ, перебував у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не з народним депутатом України.

Відповідний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2023 року в справі №640/11699/21, від 29 березня 2023 року в справі №640/24361/19, від 11 квітня 2023 року в справі №640/19047/21, від 15.08.2023 року в справі №640/25691/21.

Посилання відповідача на відсутність підстав для виплати позивачеві спірної грошової допомоги у зв`язку із фінансовим обслуговуванням помічників-консультантів народних депутатів України виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями суд відхиляє, оскільки ст. 37 Закону України «Про державну службу» не пов`язує виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів державним службовцям у разі виходу на пенсію із наявністю бюджетних асигнувань, така виплата пов`язується виключно з наявністю стажу державної служби не менше 10 років у такої особи.

Отже, видатки з виплати грошової допомоги, передбаченої ст. 37 Закону України «Про державну службу», має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ.

При цьому відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованої йому законом суми грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця.

Таким чином позовні вимоги є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Окремо необхідно приділити увагу строку зверненню до суду із цим спором, оскільки відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду у зв`язку із порушенням місячного строку звернення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Цей спір не підпадає під наведений відповідачем пункт ст. 122 КАС України, оскільки стосується виплати працівникові роботодавцем усіх належних сум при звільненні.

Спеціальною нормою щодо строку звернення до суду із цим позовом є стаття 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, аналіз положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд звертає увагу, що зміни внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 до статті 233 КЗпП України щодо встановлення тримісячного строку позовної давності у трудових спорах були продовжені на строк дії карантину відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України відмінено карантин.

Таким чином, тримісячний строк позовної давності, визначений статтею 233 КЗпП України підлягає застосуванню з 01.07.2023 року.

З огляду на те, що із позовом до суду позивач звернувся до закінчення тримісячного строку після 01.07.2023 року, строк звернення до суду у цій справі не порушений.

Судовий збір розподілено відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Судові витрати на професійну правничу допомогу розподілу не підлягають у зв`язку із відсутністю доказів їх понесення.

Керуючись ст. 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов