Справа № 160/19284/23
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2023-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,-
01 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 р. на суму 2200,00 грн.;
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, oj у період часу з 19 листопада 2017 року по вересень 2020 року ОСОБА_1 працювала на різних посадах як найманий працівник, за неї роботодавцями сплачувалися страхові внески.
18 травня 2023 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області позивачу стало відомо, що їй як фізичній особі-підприємцю на загальній системі оподаткування нараховані недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальну суму 37 788 грн. 74 коп. за період часу з 2017 року по 4 квартал 2020 року.
Крім того, згідно даної відповіді також повідомлено, що у зв`язку з несплатою вищезазначених недоїмок зі сплати єдиного внеску, податковим органом виставлені вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2020 року №Ф-1837-55У на суму 35 588,74 грн. та від 18.02.2021 року №Ф-1837-55У на суму 2200,00 грн., які направлені засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_1 .
У період часу з 30.11.2016 року по 15.12.2022 року ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування, підприємницьку діяльність взагалі не здійснювала, оскільки ФОП було оформлено по її втраченому паспорту, вона навіть не знала, що є підприємцем та в подальшому на її ім`я відповідачем почали нараховуватися ЄСВ.
Відтак, ОСОБА_1 вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн., та відмови в здійсненні коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, у зв`язку із чим, представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року заяву представника позивача про поновлення процесуального строку - задоволено та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
За даними інформаційної системи податкового органу, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 30.11.2016 по 15.12.2022 перебувала на обліку в Головному управління ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ (Кам`янський район), як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного внеску.
15 грудня 2022 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Станом на теперішній час, стан платника: 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).
Так, відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону №2464 з січня 2018 року зазначена категорія платників зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року №755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), а отже і позбавляється статусу платника єдиного внеску.
Таким чином, останнім періодом, за який необхідно сплатити єдиний внесок, буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Крім цього, зняття з обліку фізичних осіб - підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, здійснюється податковими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа-підприємець користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.
Із зазначеного слідує, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Згідно отриманої відповіді на адвокатський запит до Головного управління міграційної служби України в Дніпропетровській області за №1427/1/1201-23 від 20.01.2023 повідомлено, що 01.02.2017 сектором оформлення документів Заводського відділу у місті Кам`янське ГУ ДМС у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 оформлено паспорт громадянина України за № НОМЕР_2 замість втраченого паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 02.02.2016 Заводським РВ у м. Дніпродзержинську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, інших паспортів на її ім`я не видавалося.
У період часу з 19 листопада 2017 року по вересень 2020 року, ОСОБА_1 працювала на різних посадах як найманий працівник, за неї роботодавцями сплачувалися страхові внески, що підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_4 від 17 липня 2015 року.
За даними інформаційної системи податкового органу, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 30 листопада 2016 року по 15 грудня 2022 року перебувала на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ (Кам`янський район), як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
15 грудня 2022 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Станом на теперішній час, стан платника: 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).
З метою ведення контролю за сплатою єдиного внеску по даній категорії платників Державною податковою службою України було розроблено алгоритм відображення в інтегрованих картках платників в автоматичному режимі по коду платежу 71040000 (далі -ІКП) сум нарахувань з єдиного внеску.
Судом встановлено, що по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в ІКП відображені наступні нарахування:
- по строку 09.02.2018 у сумі 8448,00 грн., за 2017 рік;
- по строку 19.04.2018 у сумі 2457,18 грн., за І квартал 2018 року;
- по строку 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн., за II квартал 2018 року;
- по строку 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн., за III квартал 2018 року;
- по строку 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн., за IV квартал 2018 року;
- по строку 19.04.2019 у сумі 2754,18 грн., за І квартал 2019 року;
- по строку 19.07.2019 у сумі 2754,18 грн., за II квартал 2019 року;
- по строку 21.10.2019 у сумі 2754,18 грн., за III квартал 2019 року;
- по строку 20.01.2020 у сумі 2754,18 грн., за IV квартал 2019 року;
- по строку 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн., за І квартал 2020 року (січень, лютий);
- по строку 20.07.2020 у сумі 1039,06 грн., за II квартал 2020 року (червень);
- по строку 19.10.2020 3178,12 грн., за III квартал 2020 року;
- по строку 19.01.2021 2200,00 грн. за IV квартал 2020 року.
12 травня 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з заявою про надання інформації, яка міститься в ІКП ОСОБА_1 та, зокрема просив здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування.
18 травня 2023 року отримано відповідь ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідно до якої ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю на загальній системі оподаткування, яка зобов`язана сплачувати єдиний внесок, у зв`язку з його несплатою, нараховані недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальну суму 37 788 грн. 74 коп. за період часу з 2017 року по 4 квартал 2020 року.
У зв`язку з несплатою та відсутністю інформації про оскарження, Головним управлінням ДПС 04 лютого 2022 року було сформовано узгоджену вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн. та разом з заявою про примусове виконання рішення від 07.02.2022 року №5852/5/04-36-13-07-11 передано до Заводського відділу ДВС у м.Кам`янське Дніпропетровської області, на підставі якої відкрито виконавче провадження №68797769.
ОСОБА_1 вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн., та відмову в здійсненні коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону №2464, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково, як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464, з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, у тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
У іншому випадку, якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, інше тлумачення норм Закону №2464-VІ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Отже, для вірного визначення статусу фізичної особи, яка зареєстрована підприємцем і при цьому виконує найману працю, як працівник за якого сплачує ЄСВ саме роботодавець необхідно перевірити обставини щодо:
- наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця;
- здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок;
- нарахування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Сплата єдиного внеску за позивача роботодавцем також підтверджується реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Доказів отримання ОСОБА_1 у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено.
Головне управлінням ДПС у відзиві про наявність таких доходів також не зазначено, у зв`язку з чим, відповідно до частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини відсутності в позивача протягом періоду з 30.11.2016 року по 15.12.2022 року доходу від власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від роботодавців, не підлягають доказуванню.
Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Суд встановив, що позивач у період часу з 2017 по 2022 роки, за який відповідачем здійснено нарахування єдиного внеску оскаржуваною вимогою №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн., була найманим працівником, отримувала заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру.
У зв`язку з чим, неврахування відповідачем вказаних сум єдиного внеску, відрахованих позивачем, як найманим працівником, фактично призвело до невірного розрахунку суми, виставленої наступною оскаржуваною вимогою №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн.
Оскільки матеріали справи свідчать про відсутність у позивача, як у фізичної особи-підприємця, обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску за період з 30.11.2016 року по 15.12.2022 року (включно), а відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували викладене, суд дійшов висновку про те, що спірна вимога №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн., прийнята Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, є протиправно та підлягає скасуванню.
Щодо обов`язку податкових органів здійснювати коригування ІКП з ЄСВ, суд виходить із наступного.
Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021 року.
Відповідно до пункту 2 розділу І «Загальні положення» Порядку інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу.
Згідно пункту 1 розділу ІІ «Інтегрована картка платника» Порядку № 5, з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.
Пунктом 3 розділу II визначено, що ІКП закриваються структурним підрозділом, що здійснює облік платежів, у разі проведення заходів щодо зняття з обліку платників у податкових органах у зв`язку з припиненням платника податків або відсутністю за неосновним місцем обліку об`єктів оподаткування, або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням.
Підрозділ, що здійснює облік платежів, за основним та неосновним місцем обліку закриває ІКП не пізніше наступного робочого дня після формування відомостей в частині тих податків і зборів, щодо яких відсутня заборгованість на відповідній території, та відомостей з відміткою про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску.
Підрозділ, що здійснює облік платежів, закриває ІКП у територіальному органі ДПС за неосновним місцем обліку у разі відсутності об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням, на відповідній території та після виконання підрозділами, які здійснюють адміністрування платежів, контрольно - перевірочні заходи, погашення боргу, адміністративне та судове оскарження, відповідних процедур щодо підтвердження повноти розрахунків по платежах, контроль за справлянням яких здійснюють податкові органи.
При цьому в інформаційній системі ІКП закриваються із встановленням дати закриття за умов:
погашення сум податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафних санкцій та пені та/або списання сум податкового боргу, штрафних санкцій та пені;
повернення платнику помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та/або списання до бюджетів за заявою платника;
повернення платнику помилково та/або надміру сплачених коштів єдиного внеску та/або списання до фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за заявою платника;
відсутності розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань, податкового боргу або іншої заборгованості, контроль за справлянням якої покладено на податкові органи, яка може бути розстрочена (відстрочена) згідно з чинним законодавством, не погашених на дату закриття ІКП;
повноти відображення в ІКП результатів контрольно-перевірочної роботи.
Інформація щодо нарахувань та надходжень платежів до бюджетів за платниками, у яких закриті ІКП, враховується в звітності податкових органів до кінця відповідного року, у якому відбулось таке нарахування та/або сплата.
За наявності грошових зобов`язань або податкового боргу, або неузгоджених сум грошових зобов`язань, які оскаржуються в адміністративному або судовому порядку, податковий орган не здійснює подальші процедури щодо закриття ІКП до їх погашення або визнання такого боргу безнадійним та його списання у порядку, визначеному статтею 101 розділу II Кодексу.
Згідно з главою 2 Розділу II Порядку №5, з метою забезпечення контролю за правильністю відкриття/закриття ІКП в інформаційній системі щодекадно забезпечується автоматичне формування реєстрів контролю: реєстр контролю ІКП, відкритих в інформаційній системі, які не відповідають Переліку форм ІКП; реєстр контролю наявності відкритої ІКП за платником, стосовно якого в ЄДР внесено запис про припинення; реєстр контролю наявності ІКП без ознаки «Платник відсутній в реєстрі» відкритої платнику, якого не включено / виключено з реєстру платників певного податку.
Наявні записи в реєстрах контролю не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, що здійснює облік платежів, шляхом усунення помилок: у разі виявлення невідповідностей між ІКП, відкритими в інформаційній системі, та Переліком форм ІКП - здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП; у разі виявлення ІКП, відкритої за платником, якого не включено / виключено з реєстру платників певного податку - здійснюється перекодування такої ІКП з ознакою «Платник відсутній в реєстрі».
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо вірного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом.
Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в адміністративній справі № 826/9288/18.
Відтак, зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, такий спосіб відповідає вимогам чинного законодавства та не позбавляє суб`єкта владних повноважень дискреційного розсуду, адже такий обов`язок прямо передбачений нормативно-правовим актом.
Частиною 1 статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розмірі 7000,00 грн., суд виходить з наступного.
Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено вичерпний перелік видів судових витрат.
Так, згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу та витрати по підготовці справи до розгляду.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами 1-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження наданих послуг адвокатом до суду надано:
- договір на надання професійної правової допомоги №63-22 від 21 грудня 2022 року;
- копію ордеру серії АЕ №1199415 від 28 липня 2023 року, який виданий на підставі договору на надання професійної правової допомоги №63-22 від 21 грудня 2022 року;
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Донець Валерій Валерійович, серія ДП №5328 від 21 січня 2022 року;
- копію акту виконаних робіт б/н від 21 липня 2023 року, до договору на надання професійної правової допомоги №63-22 від 21 грудня 2022 року;
- квитанцію до прибуткового касового ордеру №63-22 від 21 липня 2023 року, яким клієнтом сплачено суму 7000 грн.
Як вбачається із наданих позивачем документів, витрати на професійну правову допомогу в цій справі позивачем та його представником оцінено в розмірі 7000,00 грн.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Керуючись ст.ст.241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу в розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн., які складені Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо не виключення з обліку в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування згідно вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 року на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн. та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 року на суму 2200,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник