Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
номер провадження ЗД/380/34/23
У Х В А Л А

з питань вжиття заходів забезпечення позову

30 жовтня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

До Львівського окружного адміністративного суду 27.10.2023 надійшла заява Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008,, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (79058, м. Львів, вул. Липинського, 11, ), комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» (79005, м. Львів, вул. Міцкевича, 6/7, ) про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить суд:

- зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 року №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 » до остаточного вирішення по суті позову ФОП ОСОБА_1 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно технічне управління» про визнання протиправним і скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 року №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 », зобов`язання до вчинення дій та набрання законної сили рішенням суду у відповідній адміністративній справі;

- заборонити виконавчому комітету Львівської міської ради, Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно технічне управління», іншим структурним підрозділам Львівської міської ради вчиняти будь-які дії щодо примусового демонтажу тимчасової споруди (магазину) ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що 29.08.2023 Львівською міською радою прийнято рішення від 29.08.2023 №926 про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 . Згідно з п.1 вказаного рішення вирішено: «демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_2 (фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ), визначено уповноваженими на виконання демонтажу комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Шевченківською районною адміністрацією, визначено термін здійснення демонтажу - 60 календарних днів». Вважає рішення Львівської міської ради №926 від 29 серпня 2023 року протиправним та таким, що суперечить Закону України «Про оренду землі», а також судовому рішенню Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 (залишеному без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі №380/2335/20), яке набрало законної сили, згідно з яким визнано протиправним та нечинним підпункт 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова». Також зазначає, що магазин (об`єкт торгівлі влаштований згідно дозвільних документів Львівської міської ради, починаючи із 06 лютого 2002 року), розташований на земельній ділянці, відведеній для розміщення торговельного тимчасового магазину зі збірно-розбірних конструкцій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за рахунок земель житлової та громадської забудови, за функцією використання - землі комерції згідно ухвали Львівської міської ради №1646 від 03.03.2017 та договору оренди землі від 22.03.2017 терміном на п`ять років із переважним правом його поновлення на новий строк згідно п.8 даного Договору. Правом на поновлення вищевказаного договору оренди ФОП ОСОБА_1 скористалася та письмово повідомила орендодавця - Львівську міську раду, про намір продовження його дії. З часу надання Львівській міській раді письмового повідомлення про намір продовжити дію договору оренди на новий строк (пролонгацію) із долученням усіх необхідних документів, Львівська міська рада фактично звернення не розглянула, станом на даний час лише підготовлено проект відповідної ухвали про продовження терміну оренди земельної ділянки для повторного винесення на розгляд сесії Львівської міської ради, а відтак Львівська міська рада фактично ні у термін, визначений Законом України «Про оренду землі» ні по даний час не висловила жодних заперечень щодо пролонгації орендних відносин, при цьому отримуючи від заявника щомісячно платежі орендної плати. Таким чином, самовільного встановлення, в т ч. тимчасової споруди, про яке вказано в оскаржуваному рішенні виконавчого комітету, немає. Окрім цього, саме у зв`язку з протиправною бездіяльністю Львівської міської ради щодо не розгляду звернення про поновлення строку оренди, звернення заявника не розглядається по суті два роки та по даний час перебуває із відповідним проектом ухвали на розгляді у Львівській міській раді. Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування земельною ділянкою орендарем після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як мовчазну згоду орендодавця на пролонгацію договору). Такі умови мають місце у даній справі, оскільки у Львівської міської ради відсутні заперечення щодо користування земельною ділянкою та заявник фактично користується такою та сплачує орендну плату, у розмірі, визначеному договором оренди землі. Таким чином, саме через невиконання орендодавцем обов`язків, визначених договором оренди, а саме розглянути у визначений законом строк звернення, виконавчий комітет Львівської міської ради протиправно та без належних повноважень виніс рішення про демонтаж магазину. Вважає, що незабезпечення позову, шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення до набрання рішенням суду законної, може істотно ускладнити поновлення порушених прав у разі вирішення спору на користь позивача, а також будуть мати місце інші негативні наслідки, в тому числі у вигляді демонтажу магазину, які неможливо буде усунути у разі невжиття заходів забезпечення позову. Окрім цього, задоволення заяви про забезпечення позову для відповідачів не несе будь-яких негативних наслідків, не покладає на відповідачів додаткових обтяжень, а утримання від виконання оскаржуваного рішення не має невідворотного характеру.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд керується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

При вирішенні заяви про забезпечення позову суд керується ч. 1 ст. 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Забезпечення позову згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, мають бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; необхідності у зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Заявник обов`язково повинен обґрунтувати своє клопотання і з цією метою подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову. Доказами у даному випадку вважатимуться будь-які відомості, що вказують на ймовірне порушення чиїхось прав (свобод, інтересів) під час провадження у справі. При цьому тягар доказування при розгляді клопотання покладається виключно на заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд згідно ч. 1 ст. 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Для можливості застосування судом вищезазначених форм забезпечення позову, про які просить позивач у заяві про забезпечення позову, необхідна наявність певних підстав, передбачених чинним законодавством України.

Суд зазначає, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з правовими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такий правовий висновок також викладено в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 (справа № 826/9263/17, адміністративне провадження № К/9901/44796/18).

Суд зазначає, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову; для задоволення судом поданої позивачем заяви про забезпечення адміністративного позову останній має обґрунтувати необхідність задоволення такого клопотання та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України.

За приписами п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008 року, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

У випадку звернення сторони із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із таким клопотанням.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Тому, у вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів.

Суд встановив, що магазин (об`єкт торгівлі влаштований згідно з дозвільними документами Львівської міської ради, починаючи із 06 лютого 2002 року), розташований на земельній ділянці, відведеній для розміщення торговельного тимчасового магазину зі збірно-розбірних конструкцій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за рахунок земель житлової та громадської забудови, за функцією використання - землі комерції згідно з ухвалою Львівської міської ради №1646 від 03.03.2017 та договору оренди землі від 22.03.2017 терміном на п`ять років із переважним правом його поновлення на новий строк згідно п.8 даного Договору.

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 зверталася з проханням поновити договір оренди земельної ділянки, оскільки строк його дії закінчувався 03 березня 2022 року, однак орендодавець не надав відповіді заяву про продовження оренди земельної ділянки.

Як слідує з поданої заяви про забезпечення позову, заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 року №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 » та заборони виконавчому комітету Львівської міської ради, Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно технічне управління», іншим структурним підрозділам Львівської міської ради вчиняти будь-які дії щодо примусового демонтажу тимчасової споруди (магазину) ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

У силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2023 № 380/10756/22, в якій Верховний Суд констатував відповідність вжитих заходів забезпечення позову меті застосування такого інституту, спрямованості таких заходів на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, за захистом яких він звернувся до суду позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде неможливим або значно ускладненим, з предметом спору і вимогами, які заявляються позивачем, а також те, що вказані заходи не порушують прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Крім того, колегія суддів у вищевказаній справі звернула увагу на висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладені у постанові від 23.01.2020 у справі № 1840/2909/18, у якій предмет спору стосувався оскарження рішень органу місцевого самоврядування щодо звільнення земельних ділянок від незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, їх знесення. У цій справі Верховний Суд зазначав, що оскільки предметом оскарження у цій справі було рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди, у якій позивач здійснював підприємницьку діяльність, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення могла істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому визнав, що суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано прийняли рішення про забезпечення позову. Крім того, колегія суддів зауважила, що вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті й не свідчить про фактичний дозвіл на розміщення тимчасових споруд без дотримання норм у сфері архітектури та містобудування.

Варто звернути увагу й на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.10.2021 у справі № ЗД/380/67/20 у подібних правовідносинах, де предметом спору як і справі, що розглядається, охоплювалось схоже за змістом рішення органу місцевого самоврядування (також Виконавчого комітету Львівської міської ради) про демонтаж тимчасової споруди на території міста Львова.

У зазначеній вище постанові Верховий Суд, за обставин і обґрунтувань, подібних до тих, які наявні у справі, що розглядається, проаналізувавши положення процесуального закону з питання застосування інституту забезпечення позову, наголошував на існуванні очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки дії по демонтажу тимчасової споруди призведуть до значних фінансових витрат позивача. Зазначені обставини суттєво ускладнюють відновлення прав позивача та вказують на загрозу унеможливлення захисту його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд не залишає поза увагою висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 04.06.2021 у справі № 160/8226/20, про те, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.» (висновки у постановах Верховного Суду у справах № 640/23179/19, № 460/549/20, № 826/16216/18).

З наведеного констатується, що самого лише посилання заявника у заяві про вжиття заходів забезпечення позову на існування загрози завдання їм спірним рішенням значних фінансових втрат не було б достатнім для застосування такого інституту, однак у комплексі з іншими обґрунтуваннями та встановленими судом обставинами, які мають значення для вирішення порушеного позивачем питання про забезпечення позову, та з урахуванням правозастосовчої практики Верховного Суду в подібних правовідносинах у тотожних спорах, суд у цьому конкретному випадку визнає наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Крім того суд враховує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/2335/20 від 30.11.2020 року, яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 року, серед іншого, визнано протиправним та нечинним підпункт 7.8. пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова».

Пункт 7.8. ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 р. № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» передбачав внесення змін у додаток 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015 року № 4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» шляхом внесення заміни пунктів 7.3.- 7.8. пунктами 7.3.-7.7. та викладення таких у новій редакції. Нова редакція цих пунктів надавала право органу місцевого самоврядування одноосібно (за відсутності судового рішення з цього приводу) приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, та за необхідності здійснювати розділення майна на окремі конструктивні елементи.

Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі № 380/2335/20 від 24.06.2021 року, зазначив наступне:

«Зі змісту п. 7.8 ухвали № 6107 суд встановив, що відповідачем визначений порядок демонтажу тимчасових споруд за самостійним рішенням структурних підрозділів органу місцевого самоврядування, без відповідного рішення суду. Відтак, п. 7.8 оскаржуваної ухвали не узгоджується з принципами державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначеними Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є таким, що прийнятий не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому така ухвала в цій частині також є протиправною». Безпідставними є посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену у п. 45, 46 постанови Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 380/4273/21, наступного змісту: «Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі. Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку».

Обираючи вид забезпечення позову, суд дійшов висновку, що з врахуванням положень Порядку, адекватним та ефективним буде заборонити виконавчому комітету Львівської міської ради, Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно технічне управління», вчиняти будь-які дії щодо примусового демонтажу тимчасової споруди (магазину) ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , - до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі.

Суд враховує, що такий спосіб забезпечення позову не є фактичним вирішенням спору по суті та не завдає будь-якої шкоди інтересам учасників спірних правовідносин, а спрямований на збереження існуючого становища до вирішення судом спору по суті.

Враховуючи предмет позову, характер спірних правовідносин, з метою забезпечення збалансованості інтересів обох сторін у справі, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить позивач, суд приходить висновку, що заява представника позивача підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.156 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

За вказаною ухвалою, стягувач є Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); боржниками: Львівська міська рада (79008,, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), Виконавчий комітет Львівської міської ради (79008,, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради (79058, м. Львів, вул. Липинського, 11, ), комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» (79005, м. Львів, вул. Міцкевича, 6/7, ).

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову до подання позовної заяви задовольнити.

Зупинити дію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 року №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 » в частині демонтажу тимчасової споруди Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 до набрання законної сили рішенням суду по суті у цій справі

Заборонити виконавчому комітету Львівської міської ради, Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради, КП «Адміністративно технічне управління», вчиняти будь-які дії щодо примусового демонтажу тимчасової споруди (магазину) Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , - до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня підписання ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Суд роз`яснює, що заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позову, відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 157 КАС України скасовуються судом у разі неподання заявником відповідної позовної заяви відповідно до вимог частини другої статті 153 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський