Справа № 140/32069/23
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року ЛуцькСправа № 140/32069/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2023 року Головне управління пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФУ у Волинській області, позивач) звернулось з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі ВПВР УПВР у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 29.09.2023 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн у виконавчому провадженні №70332975.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турчинським В.Є. 29.09.2023 винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн у виконавчому провадженні №70332975.

Позивач не погоджується із вказаною постановою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідача двічі було повідомлено про те, що з 27.10.2021 року ОСОБА_1 проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік). З 1 квітня 2023 року виплата доплати до пенсії ОСОБА_1 здійснюється щомісячно разом з основною пенсією. Вказує на те, шо відповідач не проводив перевірку в ПФУ виконання рішення суду стосовно ОСОБА_1 . З оскаржуваної постанови про накладення штрафу не вбачається можливим встановити у чому полягає невиконання рішення суду, на думку відповідача. Отже, факт невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, не доведений та не підтверджений, що виключає підстави для винесення постанови про накладення штрафу.

З огляду на що просить скасувати постанову відповідача про накладення штрафу на ГУ ПФУ у Волинській області (а.с.1-5).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін з урахуванням параграфу 2 глави 11 розділу II КАС України. Судове засідання призначено на 11:00 01 листопада 2023 року (а.с.30).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 31.10.2023 №28337 вказує на те, що оскаржувана постанова про накладення штрафу винесена ним відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання рішення суду без поважних причин, оскільки з розпорядження про перерахунок пенсі ОСОБА_1 вбачається, що відповідачем підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, здійснюється із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01 січня 2021 року в сумі 4540 грн, а не станом на 1 січня календарного року. Просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову (а.с.43-45).

Інших заяв чи пояснень по суті справи до суду від сторін не надходило.

Сторони в судове засідання не прибули та не повідомили суд про причини неявки, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи судом.

Враховуючи особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, зокрема передбаченої частиною 7 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вважає, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень частини 2 статті 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (частина 3 статті 268 КАС України).

Відповідно до положень частини 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Так, частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судом встановлено, що 17.11.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турчинським В.Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №70332975 на виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду №8064/2022 від 12.07.2022 у справі № 140/3616/22 про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області провести ОСОБА_1 з 27.10.2021 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік) (а.с.54).

12.06.2023 головним державним виконавцем Турчинським В.Є. до Головного управління ПФУ у Волинській області направлено вимогу про надання інформації та доказів по виконанню в тому числі і вищевказаного рішення суду (а.с.7-12).

15.06.2023 листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №0300-0306-5/33612 повідомлено державного виконавця, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №140/3616/22 виконане в добровільному порядку. Проведено нарахування за період з 27.10.2021 по 31.03.2023 в сумі 77912,26 грн. Виплата нарахованих коштів буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. З 01.04.2023 виплата доплати до пенсії ОСОБА_1 здійснюється щомісячно разом з основною пенсією (а.с.13-17).

26.09.2023 головним державним виконавцем Турчинським В.Є. листом №26444 направлено до Головного управління ПФУ у Волинській області вимогу про термінове вжиття заходів щодо виконання рішення суду та надати інформацію про стан виконання рішення суду. (а.с.18).

ГУ ПФУ у Волинській області листом від 03.10.2023 №0300-0306-5/58136 повідомило державного виконавця, що ОСОБА_1 проведено нарахування за період з 27.10.2021 по 31.03.2023 в сумі 77912,26 грн., та з 01.04.2023 виплата доплати до пенсії здійснюється щомісячно разом з основною пенсією, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» проводиться щомісячно разом з основною пенсією (а.с.19-22).

29.09.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень УПВР у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Турчинським В.Є. за невиконання рішення суду без поважних причин винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. (а.с.24).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням державного виконавця, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону №1403-VIII).

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

З наведених законодавчих норм вбачається, що виконавець зобов`язаний вчинити виконавчі дії у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Як встановлено частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частиною шостою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно із частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом частини 1 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Частиною 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

З огляду на вищевикладене, накладення штрафу за невиконання рішення, яке зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Разом з тим, визначальною умовою для накладення такого штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, а їх подолання для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлено факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

При цьому, поважними, у розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування та виплата підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, на стадії виконання судового рішення у справі №140/3616/22 від 25.05.2022 проведено відповідачем із застосуванням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі Закон № 1774-VIII), щодо нарахування підвищення до пенсії із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01.01.2021, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії

За приписами статті 1 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05.10.2000 № 2017-ІІІ (далі Закон № 2017-ІІІ) у цьому Законі терміни і поняття вживаються у такому значенні: прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Статтею 6 Закону № 2017-ІІІ передбачено, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Згідно із статтею 7 Закону № 2017-ІІІ державні соціальні стандарти у сфері доходів населення встановлюються з метою визначення розмірів державних соціальних гарантій у сфері оплати праці, виплат за обов`язковим державним соціальним страхуванням, права на отримання інших видів соціальних виплат і державної соціальної допомоги та їх розмірів, а також визначення пріоритетності напрямів державної соціальної політики.

Відповідно до статті 16 Закону № 2017-ІІІ держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативів.

Згідно із статтею 1 Закону України Про прожитковий мінімум від 15.07.1999 № 966-ХІV (далі Закон № 966-ХІV) прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За змістом статті 2 Закону № 966-ХІV прожитковий мінімум застосовується для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 966-ХІV прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Пунктом 9 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України передбачено, що Законом про Державний бюджет України визначаються: розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення та рівень забезпечення прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період.

Отже, зміна (підвищення) розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня наступного календарного року Законом про Державний бюджет України, є підставою для зміни (збільшення) розміру підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ.

При вирішенні спору суд враховує, що порушення у вигляді невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №140/3616/22 (щодо нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01.01.2021, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії), яке стало фактичною підставою для винесення постанови про накладення штрафу від 29.09.2023 ВП №70332975, а у позовній заяві відсутнє будь-яке нормативно-правове обґрунтування правомірності дій ГУ ПФУ у Волинській області, вчинених на виконання вищевказаного рішення суду, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, саме із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01.01.2021, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії.

Крім того, згідно повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 15.06.2023 № 0300-0306-5/33612 встановлено, що нарахування підвищення до пенсії проведено з 27.10.2021 по 31.03.2023 на користь ОСОБА_1 в сумі 77912,26 грн. Виплата нарахованих коштів буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Суд звертає увагу на те, що пенсійний орган, як орган державної влади, зобов`язаний у повному обсязі виконувати судові рішення, що набрали законної сили.

Між тим, пенсійним органом не заперечується факт невиконання рішення суду, що набрало законної сили, в частині виплати нарахованих пенсіонеру коштів за минулий період, а лише зазначається, що виплата таких коштів здійснюватиметься після отримання певного бюджетного фінансування.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань для виплати перерахованої пенсії, як на обставину, що звільняє його від відповідальності за невиконання судового рішення, так як такі посилання не підтверджені жодним належним доказом, яким можливо встановити обсяги відповідних фінансувань, плани їх надходження та графік погашення вказаних виплат.

При цьому, саме пенсійний орган, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний довести належними доказами факт відсутності у нього коштів для виплати заборгованості перед пенсіонером.

З іншого боку, відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що постановою про накладення штрафу від 29.09.2023 ВП №70332975 боржника ГУ ПФУ у Волинській області правомірно притягнуто до відповідальності за невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 №140/3616/22 без поважних причин, вказану постанову винесено за наявності фактичних та правових підстав, а також з дотриманням встановленого порядку, оскаржувана у цій справі постанова є правомірною та такою, що прийнята відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про скасування зазначеної постанови з підстав, викладених у позовній заяві, належить відмовити.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні його позову, підстави для стягнення на його користь понесених ним судових витрат на сплату судового збору відсутні.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн у виконавчому провадженні №70332975, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22в, ).

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Володимирська, 1, ).

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський