Справа № 520/8759/23
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 р. Справа № 520/8759/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.06.23 по справі № 520/8759/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області

про про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію.

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.07.2023, видану ОСОБА_1 .

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №8546 від 02.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду ввд 08.06.2023 позовні вимоги задоволено.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.07.2023, видану ОСОБА_1 .

Скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.

Не погодившись з вказаним висновком суду першої інстанції, відповідачем ГУ ДМС в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ГУ ДМС в Харківській області зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що встановлення у діяльності позивача дій, які становлять загрозу громадській безпеці та порядку, належить до компетенції органу, який направив подання, із застосуванням відповідних оперативних заходів, а тому у відповідача були відсутні обгрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин. Відсутність запрошення позивача для надання пояснень щодо підстав скасування дозволу на іміграцію не спростовує висновків рішення НПУ та не вплинуло і не могло вплинути на його правильність. Зазначає, що подання про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україні, підготовлене органами поліції в межіх компетенції, визначеної ЗУ "Про Національну поліцію". За результатами вказаних матеріалів, на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію" ГУ ДМС України в Харківській області складено висновок та прийнято рішення віж 21.12.2020 №04/1-610-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 та посвідка на постійне проживання в Україні скасована на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку № 321.

Відповідно до наданих пояснень ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зазначено, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи. Зазначає, що подання ДСР НП України від 11.12.2020 №6262/55/119/01-2020 підготовлено з метою виконання поставлених завдань Законом №2469-VIII та в межах компетенції, визначеної Законом 580-VIII, а відтак є законним, обгрунтованим та виданим в межах повноважень Департаменту. Необхідність скасування дозволу на імміграцію в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, якими скасовано дозвіл на імміграцію.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.07.2013 позивач - громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до рішення ГУДМС України в Харківській області № 4/610-13 (відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

15.07.2013 позивачеві оформлено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

11.12.2020 до ГУДМС у Харківській області надійшло подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 11.12.2020 № 6262/55/119/01-2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки гр. рф ОСОБА_1 , 01.04.2019 року о 02:45 за адресою м. Бориспіль, вул. Котляревського, 1, вчинив опір дільничному офіцеру поліції Бориспільського ВП ГУНП в Київській області Свинцицьному Р.А., під час виконання ним службових обов`язків, а також наніс йому декілька ударів руками та ногами в область голови та тулуба.

За даним фактом Бориспільською місцевою прокуратурою розпочато досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №00000578 від 01.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України. В ході досудового розслідування ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні вказаного злочину та 23.04.2019 дане кримінальне провадження з обвинувальним актом направлено до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

За результатами розгляду справи судом 03.05.2019 винесено вирок та визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Також встановлено, що за результатами розгляду вищевказаних матеріалів, на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" Головним управлінням ДМС України в Харківській області складено висновок та прийнято рішення від 21 грудня 2020 року № 04/1-610-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Видана на підставі рішення від 15.07.2013 посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 скасована на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку №321.

17.02.2023 позивач, у зв`язку з досягненням 45-го віку, звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (оскільки з 12.04.2021 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), з заявою щодо оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання.

На виконання вимог п. 37 Порядку оформлення, з метою встановлення чинності дозволу на імміграцію в Україну, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надіслано відповідний запит до Головного управлінні Державної міграційної служби України у Харківській області.

Відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 6301.8.1/6162-23 від 28.02.2023 повідомлено, що позивачу 21.12.2020 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

В подальшому, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області винесено рішення № 8546 від 02.03.2023 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 № 360, ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Одним з основних завдань ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: - здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках (пп.8); - приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України (пп. 9); - здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках (пп. 10); - здійснює інші повноваження, визначені законом (пп. 39). Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України "Про імміграцію" особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами п.4 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Відповідно до підпункту 1 п. 1 ст. 64 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Згідно з п.4 пп.74 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.

Матеріалами справи підтверджено, 12.07.2013 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до рішення ГУДМС України в Харківській області № 4/610-13 (відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію").

Спірні рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання прийняті на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 12 ЗУ "Про імміграцію", а саме у зв`язку з винесення Бориспільськім міськрайонним судом Київської області від 03.05.2019 вироку, яким позивача визнано винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Згідно листа Департаменту інформатизації МВС України від 18.05.2023 № 606АЗ/16-575-2023 18.05.2023 за даними інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, є особою, яку 03.05.2019 Бориспільським міським судом Київської області засуджено за ч. 2 ст. 342 КК України до штрафу у розмірі 1700 гривень. Відповідно до ст. 89 КК України ОСОБА_1 визнається особою, що не має судимості.

За змістом частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст.8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст.8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де йдеться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, скасовуючи дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання позивачу, був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, яку позивач має в Україні. І як наслідок, в подальшому зазначене призвело до винесення рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

Враховуючи положення ст.12 Закону України "Про імміграцію" передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено, які конкретні протиправні дії вчинені позивачем на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні, які саме норми законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства порушив позивач та які обгрунтування необхідності скасування дозволу на еміграцію позивача для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Також слід зазначити, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 10.06.2022 по справі №640/13572/20.

Крім того, у висновку постанови Верховного Суду від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач проживає на території України понад 10 років, у цей період з 09.09.2020 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 . Подружжя має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, відповідно до довідки від 14.04.2022 № 309 сільського голови Р.М. Дмитріва зазначено, що ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 21.03.2022 приймав участь у підготовці завдань територіальної оборони Гірської сільської територіальної громади без укладання контракту з Добровольчим формуванням Гірської сільської територіальної громади.

Отже, оскаржувані рішення відповідачів не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу його життя.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у поставної Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №300/564/19 та від 28.11.2019 по справі №826/3689/16.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо посилань відповідача на висновки Верховного Суду в постановах від 27.05.2021 по справі № 826/9102/18 та від 29.07.2021 по справі №320/8499/20, колегія суддів зазначає, що вони прийняті за інших фактичних обставин справи, тому не підлягають застосуванню в даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 по справі № 520/8759/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова С.С. Рєзнікова