Справа № 160/24598/23
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 листопада 2023 року Справа № 160/24598/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в якій просить:

- визнати протиправною відмову Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у виготовленні та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області нової довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого відповідно до вимог ст. 9, 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, які розраховані шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2481,00), встановленого законом на 01.01.2022 рік, шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684,00 грн), встановленого законом на 01.01.2023 рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1, 14 до Постанови №704 надбавки за вислугу років та щомісячних/додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, які встановлені на 2022 та 2023 роки для проведення з 01 лютого 2022 та з 01 лютого 2023 року перерахунку основного розміру пенсії;

- зобов`язати Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області нову довідку про розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 роки у відповідності до вимог ст. 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, які розраховані шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2481,00), встановленого законом на 01.01.2022 рік, шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684,00 грн), встановленого законом на 2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1, 14 до Постанови №704, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії із обов`язковим зазначенням надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років та щомісячної премії у розмірі, визначеному у згідно з Додатку 1 до телеграми Міністра оборони України №248/1210 від 04.03.2022 року у 2022 році та Додатку 1 до доручення Міністра оборони України від 01 лютого 2023 року №2683/з, для здійснення обчислення та перерахунку пенсії з 01 лютого 2022 та 1 лютого 2023 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 року у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом відмовлено, позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів, з дня отримання копії даної ухвали, а саме зобов`язано: - надати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду, а також доказів на підтвердження поважності цих причин.

Вказана ухвала суду не оскаржувалася та відповідно набрала законної сили 02.10.2023р. з моменту її підписання суддею відповідно до ч.2 ст.256 КАС України.

На виконання вимог вказаної ухвали суду представник позивача надала до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в обґрунтування якої зазначено, що норми статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком згідно ч.3 ст.51 Закону №2262-ХІІ. Крім того, представник позивача посилається на правові позиції Верховного Суду, зазначає про їх суперечність, в зв`язку з чим окремим клопотанням просить зупинити провадження у справі.

Досліджуючи поважність вказаних причин пропуску позивачем строку на звернення до суду, суд зазначає наступне.

У цій справі спір стосується наявності підстав для складення відповідачем довідок про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, із визначенням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Згідно з частинами 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вжиття конструкції «повинен був дізнатись» в розумінні положень частин 2 та 3 статті 122 КАС України означає неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 800/30/17).

Заявнику недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі №820/6514/17 є необґрунтованим, оскільки правовідносини не є подібними.

Так, встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.04.2023 року у справі №480/3318/21.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок міститься у Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/719/19.

Натомість у справі №820/6514/17 предметом спору була бездіяльність управління Пенсійного фонду України щодо непроведення перерахунку, обґрунтована відсутністю фінансування. Відповідно, нормативне положення ч. 3 ст. 51 Закону України № 2262-ХІІ є релевантним, оскільки перерахунок не проводився саме з вини органу Пенсійного фонду України та за наявності підстав для такого перерахунку.

В цій же справі суб`єкт проведення перерахунку не бере участі, обставини його бездіяльності відсутні. При цьому сам позивач звертає позовні вимоги до іншого суб`єкта, за змістом правової поведінки якого саме така поведінка є підставою для непроведення перерахунку позивача (відповідач не складає довідку, на підставі якої орган Пенсійного фонду України мав би провести перерахунок). Підстави ж вважати наявною вину Пенсійного фонду України у непроведенні перерахунку пенсії позивача, та як наслідок застосовувати необмежений строк проведення перерахунку згідно ч. 3 ст. 51 Закону України № 2262-ХІІ, відсутні, оскільки відсутні фактичні обставини для застосування цієї норми права. Отже, за суб`єктним та предметним складом правовідносини є суттєво відмінними, в зв`язку з чим відповідний правовий висновок застосуванню не підлягає.

Посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №520/11178/20 є необґрунтованим, оскільки наступними постановами Верховного Суду, в т.ч. постановою судової палати, відступлено від такого правового висновку.

Так, відступ правової позиції може здійснюватися в т.ч. імпліцитно, коли формується новий правовий висновок, що є протилежним за змістом попередньому, відсутність ідентифікації усіх постанов Верховного Суду, в яких містився старий правовий висновок, не заперечує обов`язок судів використовувати саме актуальну судову практику Верховного Суду. Таке правозастосування є втіленням логічної конструкції «expressio unius est exclusion alterius» (висловлення про одне є виключенням всього іншого).

Таким висловлюванням є правовий висновок, сформований пізніше та в складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19, який згідно правового висновку, сформованого пізніше у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.04.2023 року №380/14933/22 застосовується саме до спірних правовідносин в цій справі. Також сам правовий висновок, сформований у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.04.2023 року №380/14933/22 саме щодо спірних правовідносин, за змістом є відступом від правового висновку, сформованого у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.01.2021 року у справі №520/11178/20 .

Відповідно, застосуванню підлягає саме правовий висновок Касаційного адміністративного суду, сформований у постанові від 12.04.2023 року №380/14933/22.

Доводи представника позивача щодо неоднакового правозастосування судом відхиляються, оскільки наявна система забезпечення Верховним Судом єдності судової практики передбачає врахування саме останньої правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду, на відміну від практики формулювання правових висновків Пленумом Верховного Суду.

Посилання представника позивача на ухвалу Верховного Суду від 25.09.2023 року у справі №380/1907/23 є необґрунтованими, оскільки згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України врахуванню підлягають правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах.

Змістовно аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 12.07.2023 року у справі №160/19317/22, від 11.07.2023 року у справі №160/3263/23, від 05.07.2023 року у справі №340/129/23, від 28.06.2023 року у справі №340/5796/22, від 21.06.2023 року у справі №160/1438/23, від 21.06.2023 року у справі №340/704/23.

З огляду на те, що заява про поновлення строку звернення до суду не містить обґрунтувань та належних доказів на підтвердження того, що мали місце непереборні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду із цим позовом, позивачем не доведено пропуск звернення до суду з поважних причин, тому така заява задоволенню не підлягає.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі викладеного суд у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстави, вказані представником позивача у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не є поважними, відповідно, в задоволенні такої заяви належить відмовити.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви належним чином та у визначений судом в ухвалі від 02 жовтня 2023 року спосіб і строк.

За приписами п.п.1, 9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві: - у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; - у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи не визнання судом поважними підстави пропуску строку звернення позивача з даним позовом до адміністративного суду, позовна заява підлягає поверненню.

Заява представника позивача про зупинення провадження у справі є необґрунтованою, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено зупинення провадження у справі, провадження в якій не відкрито. В цій справі судом встановлено наявність підстав для повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі, в зв`язку з чим заява позивача про зупинення провадження у справі підлягає залишенню без розгляду згідно ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України як очевидно безпідставна та необґрунтована.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, повернути.

Заяву представника позивача про зупинення провадження у справі повернути без розгляду.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) відповідно до ст.256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Суддя Н.В. Турлакова