Справа № 140/22335/23
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року ЛуцькСправа № 140/22335/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправною бездіяльність щодо не зарахування до трудового стажу період проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981; зобов`язання відповідача зарахувати до трудового стажу період проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України з 27.04.2020 як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням трудового стажу 33 роки 3 місяці 15 днів. Разом з тим при призначенні пенсії до трудового стажу ОСОБА_1 не зараховано період проходження ним військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981. Тому, 11.04.2023 позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про зарахування цього стажу та перерахунок пенсії. Однак, ГУ ПФУ у Волинській області листом №0300-0303-8/24513 від 11.05.2023 повідомило, що при проведенні перерахунку призначеної пенсії не враховано до трудового стажу період проходження військової служби через наявність розбіжностей у написанні його прізвища та по-батькові у паспорті та підтверджуючих цей трудовий стаж документах, а також відсутністю апостилю на офіційних документах іноземної держави.

Вважає ГУ ПФУ у Волинській області протиправно не зарахувало ОСОБА_1 до трудового стажу період проходження ним військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981, чим порушує право позивача на отримання пенсії у більшому розмірі.

Відповідач - ГУ ПФУ у Волинській області у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27.04.2020 перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням трудового стажу 33 роки 3 місяці 15 днів, що підтверджується розрахунком пенсії (а.с.5).

11.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про перерахунок пенсії, та зарахування періоду проходження ним військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981 (а.с.5-зворот, 6).

ГУ ПФУ у Волинській області листом №0300-0303-8/24513 від 11.05.2023 повідомило, що при проведенні перерахунку призначеної пенсії не враховано до трудового стажу період проходження військової служби через наявність розбіжностей у написанні його прізвища та по-батькові у паспорті та підтверджуючих цей трудовий стаж документах, а також відсутністю апостилю на офіційних документах іноземної держави (а.с.9-зворт, 10).

В даному листі також зазначено що, підставою для відмови слугувало те, що 23.12.2022 набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м.Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10листопада 1994року№240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м.Москва 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998року №140/98-ВР.

Позивач, не погоджуючись із рішення ГУ ПФУ у Волинській області щодо незарахування вказаних періодів до його страхового стажу, у зв`язку з чим звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Так, статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі - Угода від 13.03.1992).

29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Отож, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача на території російської федерації в період після 01.01.2004, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 1 Угоди від 13.03.1992 закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, нормами вказаного Порядку чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 26.07.1978), в період з 17.05.1979 по 02.06.1981 проходив службу в Советській Армії (а.с.11).

Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень.

Таким чином, на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірні періоди роботи позивача мають бути зараховані до його страхового стажу.

Суд критично ставиться до посилань відповідача, як на підставу для відмови у перерахунку пенсії з урахуванням спірного періоду роботи на те, що для зарахування до страхового стажу позивача вищезазначених періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав позивачу необхідно надати підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць СНД, на території яких проводилась трудова діяльність, з огляду на наступне.

Відтак, наведене у сукупності дозволяє дійти висновку, що відмова відповідача у перерахунку пенсії позивачу з урахуванням періодів проходження військової служби, а саме: з 18.05.1979 по 31.05.1981 є протиправною, а тому вимоги в зазначеній частині підлягають до задоволення.

З урахуванням вимог статті 45 Закону №1058, такий перерахунок слід здійснити з 11.04.2023, тобто з дати звернення до органів Пенсійного фонду із заявою щодо здійснення перерахунку.

Також судом враховано, що позивач позбавлений можливості збирати та додавати додаткові докази, з урахуванням обставин, за яких на території України має місце військова агресія російської федерації з 24.02.2022.

В умовах воєнного стану, перекладання відповідачем тягаря по збиранню доказів, для визначення його права на пенсію суперечить загальновизнаному принципу верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.

Відповідно до п.п. 13, п.4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014 саме на Пенсійний фонд України (а не визначеного громадянина, який претендує на призначення йому пенсії) покладено виконання зобов`язань, узятих за міжнародними договорами України з питань, що належать до його компетенції в тому числі і щодо виконання Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14.01.1993 та Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 по справі №812/292/18 вказала, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019, прийнятій за результатами перегляду рішення у зразковій справі №822/524/18 з посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, дійшла висновку, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на вище викладене, та з урахуванням положень статті 9 КАС України, суд, враховуючі межі заявлених позовних вимог зазначає, що позовні вимог підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо не зарахування позивачу до трудового стажу періодів проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981; зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу періоду проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981 та здійснити з 11.04.2023 перерахунок та виплату пенсії з врахуванням вищевказаних періодів.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи частково довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує, що позивач сплатив судовий збір у сумі 858,88 грн. згідно з квитанцією від 09.08.2023 (а.с.17-зворот), який зараховано до спеціального фонду державного бюджету України.

Отже, враховуючи вищевикладене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - ГУ ПФУ у Волинській області необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 858,88 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до трудового стажу періодів проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 11.04.2023 перерахунок та виплату пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди проходження військової служби з 18.05.1979 по 31.05.1981.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 858,88 грн. (вісімсот п`ятдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський