Справа № 340/11124/21
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 р. Справа № 340/11124/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 20.02.23 року у справі № 340/11124/21

за позовом Національної академії внутрішніх справ

до ОСОБА_1

про відшкодування витрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Національна академія внутрішніх справ, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 48832,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач з власної ініціативи звільнився зі служби в Національній поліції до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання та у нього виник обов`язок про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 у справі № 340/11124/21 адміністративний позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі в сумі 48832,01 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 у справі № 340/11124/21 та залишити без розгляду позовну заяву Національної академії внутрішніх справ, через пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом без поважних причин.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що її звільнили з Національній поліції 09.08.2019 року, тому крайній строк на звернення до суду з позовною заявою є 09.11.2019 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом лише в кінці 2021 року, тому вважає, що позивачем пропущено строку звернення до суду з позовом.

Позивач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 08 серпня 2013 року № о/с ОСОБА_1 з 28 серпня 2013 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ (далі НАВС).

09 вересня 2013 року між НАВС комплектуючим підрозділом Головним управлінням МВС України у Кіровоградській області та відповідачем укладено Договір №13-223 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі ВМС України НАВС.

Відповідно до Договору №13-223 відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу в органах внутрішніх справ, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі. Наказом НАВС від 11.11.2015 року №202о/с ОСОБА_1 було звільнено з ОВС з продовженням навчання в НАВС у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади. Наказом НАВС від 11.11.2015року №202о/с ОСОБА_1 з 07.11.2015 року призначено на посаду курсанта 3-го курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції.

З 28 серпня 2013 року по 03 березня 2017 року відповідно до умов Договору, відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

Відповідно до наказу НАВС від 03 березня 2017 року №278 відповідачу було присуджено ступінь вищої освіти бакалавр за напрямом підготовки "Правознавство" та видано диплом бакалавра.

Після закінчення навчання, відповідно до умов Договору, відповідача направлено для подальшого проходження служби до комплектуючого підрозділу.

Наказом ГУНП в Кіровоградській області від 09 серпня 2019 року №293 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Національній поліції на підставі поданого нєю рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнилася зі служби у Національній поліції до спливу встановленого Договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 навчалася в НАВС з 28 серпня 2013 року по 03 березня 2017 року, вартість витрат, пов`язаних з утриманням її у навчальному закладі, становить 48832,01 грн.

Із сумою витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, та реквізитами для їх сплати ОСОБА_1 ознайомлена під підпис. Проте, грошові кошти від ОСОБА_1 до НАВС не надходили.

У зв`язку із тим, що сума боргу відповідачем не сплачена, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту або ж звільненні зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчального закладу, на цей час суму коштів у розмірі 48832 грн. 01 коп. не відшкодував, а тому наявні підстави для стягнення таких витрат в судовому порядку.

Колегія суддів, надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Колегія суддів зазначає, що вирішення питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду передує вирішенню спору по суті.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 4 статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Право на звернення до суду є правом, яке реалізується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав або на виконання повноважень.

Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

У відповідності до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до положень статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено приписами частини п`ятої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України №261 від 12 квітня 2017 року затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №261), який визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі, зокрема, дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 2 Порядку №261 визначено, що витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася.

Положеннями пункту 3 Порядку №261, зокрема, визначено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

Пунктами 4, 5 Порядку №261 передбачено, що витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.

Після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів. Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.

З приписів пункту 8 Порядку №261 слідує, що у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Колегія суддів встановила, що у цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням відповідача з публічної служби та виникненням у нього, на підставі укладеного контракту, зобов`язання щодо відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням в Національної академії внутрішніх справ.

Верховним Судом сформовано правову позицію відповідно до якої спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України. Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постановах від 13.08.2020 року у справі №1.380.2019.001192, від 19.11..2020 року у справі №400/2654/19, від 20.11.2020 року у справі №160/11957/19, від 21.01.2021 року у справі №520/1559/2020, від 28.01.2021 року у справі №520/6265/2020, від 19.10.2023 року у справі № 420/6857/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, для правильного визначення дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом, ключовим є визначення моменту початку відліку відповідного місячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду.

Колегія суддів зазначає, що після інформування позивача про звільнення співробітника поліції, який не виконав умов контракту, позивач зобов`язаний відповідно до приписів частини п`ятої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 4, 5, 8 Порядку №261 повідомити особу про зобов`язання протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати (компенсувати) витрати на його навчання.

І лише у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється навчальним закладом у судовому порядку відповідно до приписів частини п`ятої статті 122 КАС України.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 520/11540/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 520/5837/2020 та від 13 січня 2023 року у справі № 440/2692/20.

Відтак, колегія суддів наголошує, що відлік місячного строку звернення до суду з відповідним позовом розпочинається не з дня звільнення особи з посади/дня повідомлення навчального закладу про звільнення особи, а через 30 днів після вручення особі повідомлення про зобов`язання відшкодувати кошти в добровільному порядку, у випадку, якщо такий обов`язок особою добровільно у встановлений строк не виконано.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач не заперечував про необхідність сплатити кошти за навчання у Національній академії внутрішніх справ, про що листом від 12.12.2019 року звернулась до навчального закладу з проханням надати їй повний розрахунок фактичних витрат на її навчання із зазначенням виду витрат. 20.12.2019 року листом №46/10-1102 Національна академія внутрішніх справ повідомила відповідача про необхідність сплати витрат на утримання у НАВС та направила на адресу відповідача довідки-розрахунки фактичних витрат, пов`язаних з утриманням в НАВС (а.с. 44-46).

Відтак, з початку 2020 року у позивача виникло право у місячний строк на пред`явлення даного позову щодо стягнення з відповідача вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі.

Матеріалами справи підтверджується, що Національна академія внутрішніх справ звернулась до суду з даним позовом 21.12.2021 року, про що свідчить відмітка пошти на конверті.

Колегія суддів зазначає, що при обчисленні строку звернення до суду з даним позовом необхідно застосовувати приписи ч. 5 ст. 122 КАС України, за якими позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з даним позовом.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову, апеляційної, касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права щодо стягнення вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі в порядку та у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення з поважних причин.

Наведене вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладену в постанові 13.11.2018 року по справі № 804/958/17.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення залежить виключно від нього самого. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду із даним позовом та не зазначено об`єктивних, непереборних обставин, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення у встановлений законом строк, а суд першої інстанції не з`ясував обставину, щодо строку звернення до суду з даним позовом.

Посилання у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду на положення ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, колегія суддів не приймає, оскільки даний позов поданий та розглядається за правилами адміністративного судочинства, яким передбачено інші строки.

Також відхиляється судом апеляційної інстанції довід позивача про зміну судової практики стосовно юрисдикції спорів про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, оскільки зміна судової пракрити щодо віднесення даних спорів до судів адміністративної юрисдикції відбулася ще у 2018 році, а саме постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 804/285/16, в якій суд відступив від висновків викладених у постановах від 14.03.2018 р. у справі №461/5577/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 820/5761/15 та інших, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів. Таким чином колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається позивач у заяві про поновлення строку, не є поважними причинами пропуску строку звернення з цим позовом, оскільки також не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк.

Частиною 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом та не навів поважних причин, які перешкоджали реалізувати право на звернення до суду в межах визначеного процесуального строку, а тому позов необхідно залишити без розгляду.

Зазначені вище обставини не були враховані судом першої інстанції як при відкритті провадження у справі так, і при прийнятті рішення про задоволення адміністративного позову.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, внаслідок чого його рішення підлягає скасуванню з залишенням позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 240, 311, 315, 319, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 по справі № 340/11124/21 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко