Справа № 420/23334/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 420/23334/21

адміністративне провадження № К/990/5029/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Білак М.В., Соколова В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу №420/23334/21

за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Одеського апеляційного суду про стягнення недоотриманої суддівської винагороди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приймачук Сергій Іванович,

на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду 01 червня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого Кравця О.О., суддів Зуєвої Л.Є., Коваля М.П.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1, ДСА України), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2, ДКС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Одеський апеляційний суд, в якому просив:

1.1. стягнути з ДСА України, шляхом безспірного списання ДКС України на користь позивача недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 530075,53 грн. з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів:

2. В обґрунтування заявлених вимог позивач, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, зазначає, що йому з квітня 2020 по липень 2020 відповідачі нараховували та сплачували щомісячну суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому, відповідачами протиправно не застосовано і не сплачено суддівську винагороду щомісяця у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, недоплачена сума відображена у довідці-розрахунку № 06-21/360/2020, що складена Одеським апеляційним судом: у квітні 2020 року 74595,72 грн, у травні 2020 року 195813,75 грн, у червні 2020 року 97906,88 грн, у липні 2020 року 161759,18 грн, разом 530075,53 грн.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

3. ОСОБА_1 Указом Президента України від 04.08.2003 № 802/2003 призначений на посаду судді військового місцевого суду Луганського гарнізону строком на п`ять років, Указом Президента України від 04.10.2005 № 1412/2005 призначений на посаду судді господарського суду Луганської області в межах п`ятирічного строку, постановою Верховної Ради України від 15.01.2009 № 887-VI обраний на посаду судді апеляційного суду міста Києва безстроково, постановою Верховної Ради України від 19.05.2011 № 3399-VI обраний на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішенням Вищої ради правосуддя від 08.11.2018 № 3381/0/15-18 переведений на посаду судді апеляційного суду Одеської області.

4. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.10.2019 № 2733/0/15-19 «Про переведення судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду» позивача було переведено на посаду судді Одеського апеляційного суду.

5. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

6. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-IX (набрав чинності 18.04.2020) доповнено Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. […]

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

7. У зв`язку з прийняттям вказаного Закону позивачу з 18.04.2020 по 27.08.2020 нараховувалась суддівська винагорода, але з урахуванням вказаних змін обмежувалася та виплачувалася у меншому розмірі, тобто у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

8. Згідно з довідкою-розрахунком Одеського апеляційного суду від 02.10.2020 №06-21/360/2020, судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 виплата суддівської винагороди здійснювалася із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

9. За період застосування зазначеної норми позивачу не було виплачено суму в розмірі 530075,53 грн, а саме: за квітень 2020 року суму в розмірі 74595,72 грн; за травень 2020 року суму в розмірі 195813,75 грн; за червень 2020 року суму в розмірі 97906,88 грн; за липень 2020 року суму в розмірі 161759,18 грн; за серпень 2020 року суму в розмірі 0,00 грн.

10. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

11. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 позов ОСОБА_1 задоволений, стягнуто з ДСА України шляхом безспірного списання ДКС України на користь позивача недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 530075,53 грн з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів.

11.1. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Конституційний Суд України у Рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020, яким, серед іншого, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визнав, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану та може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

11.2. Суд цієї інстанції урахував, що дія частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» втратила чинність з 28.08.2020 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність), а у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 норми Закону були чинними, то Одеський апеляційний суд, як суб`єкт владних повноважень, повинен був їх застосовувати, оскільки в силу частини другої статті 19 Конституції України і не мав альтернативних шляхів поведінки.

11.3. Однак, виходячи з висновків Конституційного Суду України у вищевказаному рішенні, суд першої інстанції зазначив, що обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог статей 19, 130 Конституції України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

11.4. Оскільки судом встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд першої інстанції на підставі частини третьої статті 8 Конституції України уважав необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати норми частини третьої статті 152 Конституції України, як норми прямої дії, відповідно до якої матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

11.5. Суд першої інстанції виходив з того, що недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та відшкодування яких особа вправі вимагати. Розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка відповідно до довідки від 02.10.2020 за № 06-21/360/2020 становить 530075,53 грн, за висновком суду цієї інстанції, покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно. Виконання ж судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України ДСА України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період».

12. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2022, апеляційна скарга ДСА України - задоволена, рішення суду першої інстанції скасоване, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

12.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у позові суд апеляційної інстанції, ураховуючи підхід, застосований Верховним Судом у справі №340/1916/20 (постанова від 03.03.2020), у межах якої Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з метою визначення належного відповідача у цих правовідносинах для правильного вирішення спору та орієнтував суди нижчих інстанцій на те, щоб дослідили обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди.

12.2. Дотримуючись такого підходу, суд апеляційної інстанції констатував, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. Тому, за висновком суду цієї інстанції, відповідне територіальне управління ДСА України є також належним відповідачем за цим позовом (постанови Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 640/23036/20 та від 22.10.2021 у справі № 200/6491/20-а). Зазначення цього органу як відповідача у цій справі, на думку суду апеляційної інстанції, видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Одеського апеляційного суду. Тож його дії у ситуації, яка виникла з виплатою (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди, теж вимагали правової оцінки.

12.3. Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі другого відповідача, судом першої інстанції не приймалось ухвали про залучення до участі у справі другого відповідача, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

13. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приймачук С.І., 13.02.2023 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду (далі - Суд), у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

13.1. Ця касаційна скарга подана з підстав неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частин третьої та четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII у подібних правовідносинах.

13.2. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за цим пунктом скаржник, з урахуванням уточненої касаційної скарги, зауважує, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми частин третьої та четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII за встановлених судом першої та апеляційної інстанції обставин справи. Це виявилося в тому, що суд апеляційної інстанції застосовуючи у своєму рішенні дані норми права, дійшов висновку про те, що ТУ ДСА в Одеській області також має бути відповідачем у справі. Поряд із цим із норм частин третьої та четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII очевидно слідує, що ТУ ДСА не є розпорядником бюджетних коштів щодо апеляційних судів.

13.3. Скаржник підкреслює, що за обставин справ № 200/6491/20-а, № 640/23036/20, рішення у яких були предметом перегляду Верховним Судом, позивачами у цих справах були судді місцевих судів а не апеляційних, які заявляли позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень (ТУ ДСА) щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди у повному обсязі.

13.4. Натомість наголошує, що позивач у цій справі працює на посаді судді апеляційного суду і його позовними вимогами є вимоги про стягнення недоотриманої суми суддівської винагороди.

13.5. За таких обставин скаржник уважає, що, оскільки рішення (бездіяльність) будь-яких органів він не оскаржує, то за цим позовом задля забезпечення ефективного захисту та поновлення його порушених прав обґрунтовано визначив відповідачем саме ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів).

13.6. У цьому зв`язку підкреслює, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. При цьому згідно приписів частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

13.7. Своєю чергою частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

13.8. Підсумовуючи наведене, скаржник резюмує, що формування висновку Верховним Судом щодо правильного застосування частин третьої та четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII за подібних у даній справі правовідносинах та фактичних обставин, дозволить сформувати єдину практику для судів нижчих інстанцій, а також для позивачів, в частині вірного визначення відповідачів (відповідача).

14. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приймачук С.І., про поновлення строку задоволено, поновлено строк на касаційне оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2022 у справі № 420/23334/2, відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою.

15. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 30.10.2023 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статей 340 та 345 КАС України.

Позиція інших учасників справи

16. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою надіслано до "Електронного кабінету" відповідачів та третьої особи 07.04.2023, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. Водночас правом подати відзив на касаційну скаргу відповідачі та третя особа не скористалися, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.

Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

17. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

18. Надаючи оцінку оскаржуваниному судовому рішенню у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.

19. Спір у цій справі виник узв`язку із обмеженням заробітної плати судді апеляційного суду на період карантину, спричиненого короновірусом SARS-CoV-2, на підставі положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

20. Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

21. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд (далі - Закон № 1402-VIII).

22. Частинами першою, другою статті 4 Закону № 1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

23. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

24. За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

25. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

26. 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

27. 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX (далі - Закон № 553-IX), пунктом 10 розділу І якого доповнено Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX), зокрема, статтею 29 (у редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020), якою установлено на період з квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обмеження заробітної плати, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), серед інших і суддівської винагороди суддям, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020. Положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX пізніше визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020.

28. Верховний Суд у постановах від 03.03.2020 у справі № 340/1916/20, від 22.07.2021 № 260/3598/20, від 14.12.2021 у справі № 120/5245/20-а, від 21.12.2021 у справі № 140/15762/20, від 09.06.2022 у справі № 280/136/21, від 18.04.2022 у справі № 260/4417/20 та багатьох інш. висловив правову позицію з приводу застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII при виплаті суддівської винагороди (у період з 18.04.2020 по 28.08.2020), усуваючи таким чином правову колізію, яка виникла у зв`язку із набранням чинності положень Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-ІХ було доповнено статтею 29.

29. Зокрема, у вказаних постановах Верховний Суд зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

30. З приводу Закону № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, серед іншого шляхом доповнення його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), Верховний Суд у наведених справах наголошував, що цей Закон не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому означений Закон не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII (пункт 56). Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). У цьому зв`язку Суд підкреслив, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

31. З огляду на вище висловлену правову позицію Верховного Суду, у ситуації, яка склалася у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами протягом квітня-серпня 2020 року, безсумнівним, є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним.

32. Вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції констатував, що обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог статей 19, 130 Конституції України, статті 135 Закону № 1402 та статті 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

33. У цьому випадку, за висновком суду першої інстанції, з огляду на положення частини третьої статті 8 Конституції України, необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача буде застосування частини третьої статті 152 Конституції України, як норми прямої дії, відповідно до якої матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

34. При цьому, позаяк розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а тому, на переконання суду, і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей.

35. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2020 у справі № 340/1916/20 щодо неправомірності обмеження розміру суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року, водночас дійшов висновку, що необхідним у цьому випадку буде надання правової оцінки діям ТУ ДСА, як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, що нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Одеського апеляційного суду, а тому також має бути належним відповідачем за цим позовом. Як наслідок, рішення суду першої скасовано з підстав порушенням ним норм процесуального права (статті 48 КАС України).

36. Висловлюючи незгоду із висновками суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі касатор акцентує увагу на тому, що позовними вимогами у цій справі є вимоги про стягнення недоотриманої ним, як суддею апеляційного суду, суми суддівської винагороди та оскільки рішення (бездіяльність) будь-яких органів він не оскаржує, то за цим позовом задля забезпечення ефективного захисту та поновлення його порушених прав обґрунтовано визначив відповідачем саме ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) та у віданні якої діє окрема бюджетна програма, призначена саме для таких цілей.

37. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в означеній частині, колегія суддів виходить із такого.

38. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

39. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком, зокрема у цілому щодо апеляційних, окружних адміністративних, господарських та місцевих судів. Видатки судів всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (додаток 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» (частини п`ята, шоста статті 148 Закону № 1402-VIII.

40. Частиною сьомою статі 148 цього ж Закону установлено, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

41. Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону № 1402-VIII).

42. Положеннями частини першої та пункту 2 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються: на головних розпорядників бюджетних коштів; розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, зокрема ДСА України.

43. За змістом частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів:

43.1. отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

43.2. затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

43.3. розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу;

43.4. розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання.

44. Отже, з урахуванням наведеного, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Апеляційні, окружні адміністративні, господарські суди чи ТУ ДСА України, як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснюють свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі, зокрема на 2020 рік.

45. Для забезпечення цієї норми (частини п`ятої статті 22) відповідно до абзацу другого пункту 4-1 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України наділена повноваженнями здійснювати перерозподіл видатків між розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня в межах загального обсягу бюджетних призначень за відповідною бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами державного бюджету, за погодженням з Вищою радою правосуддя.

46. Відповідно до пункту 2.1. розділу ІІ «Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 головні розпорядники до початку бюджетного періоду визначають мережу за територіями (обласний рівень) із зазначенням статусу кожної установи (розпорядник бюджетних коштів або одержувач бюджетних коштів), яка обслуговується у відповідному органі Казначейства. Відповідальні виконавці бюджетних програм визначають мережу і подають головному розпоряднику для зведення мережі по головному розпоряднику.

47.1. До мережі включаються головний розпорядник, розпорядники нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані відповідному головному розпоряднику та/або діяльність яких координується через нього, та одержувачі бюджетних коштів, які уповноважені головним розпорядником на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримують на їх виконання кошти з державного бюджету.

47.2. До мережі включаються розпорядники бюджетних коштів та одержувачі бюджетних коштів, внесені до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів (далі - Єдиний реєстр), у встановленому законодавством порядку.

48. Згідно із відомостями з Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів Одеський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів, вищестоящою установою якого зазначено ДСА України.

49. Таким чином, ДСА України є головним розпорядником коштів державного бюджету України щодо Одеського апеляційного суду, відповідно Одеський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Про це вказував і відповідач (ДСА України) у своєму відзиві на позовну заяву.

50. Оскільки, позивач є суддею Одеського апеляційного суду та перебуває із зазначеним судом у трудових відносинах, саме зазначений суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду.

51. Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII ДСА України в частині висновку суду щодо належним відповідачем у цій справі має бути ТУ ДСА, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, який нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Одеського апеляційного суду.

52. При цьому, посилання суду на висновки Верховного Суду щодо означеного питання, викладені у постановах від 30.11.2021 у справі № 640/23036/20 та від 22.10.2021 у справі № 200/6491/20-а, є безпідставними, позаяк у вказаних справах, на відміну від обставин цієї справи, позивачами були судді місцевих судів а не апеляційних, які заявляли позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень (ТУ ДСА) щодо не нарахування та невиплати суддівської винагороди у повному обсязі.

53. Натомість у цій справі позивач, виходячи із змісту сформованих ним позовних вимог про стягнення недоотриманої ним суми суддівської винагороди з бюджетною програми КПКВ 0501150 та обраного ним ефективного способу захисту його порушеного права, визначив відповідачем саме ДСА України.

54. Водночас поза увагою суду цієї інстанції, залишилася та обставина, що спір у цій справі було вирішено судом першої інстанції на підставі положень частини третьої статті 152 Конституції України, які були застосовані ним як норми прямої дії, виходячи з того, що за оцінкою суду, нараховані та недоотримані суми суддівської винагороди, у період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою позивача у вигляді недоотриманих доходів та мають бути відшкодовані ДСА України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150.

55. За змістом позовних вимог бездіяльність будь-яких розпорядників коштів не була предметом цього позову та не оцінювалася судом першої інстанції в межах спірних правовідносин.

56. Зважаючи на приписи статей 148, 149 Закону у зіставленні із нормами частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких, зокрема, щодо суддів місцевих і апеляційних судів, є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, тому саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

57. Окрім того, необхідно зазначити про те, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень судів - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.

58. У цьому зв`язку також необхідно зауважити, що, враховуючи приписи частини першої статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів з ДСА України.

59. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02.06.2020 у справі № 620/6056/20, від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020, від 22.07.2021 у справі № 260/3598/20, від 09.06.2022 у справі № 280/136/21.

60. Разом із тим, вищеозначеним висновкам суду першої інстанції, яких він дійшов по суті цього спору, виходячи із змісту заявлених позивачем вимог, оцінки, як слідує із постанови суду апеляційної інстанції, на предмет правильності застосування норм матеріального права суд апеляційної інстанції не надав.

61. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи, наведені позивачем у підставах позову, неправильно визначив предмет і характер цього спору та відповідно не надав оцінки мотивам суду першої інстанції та його висновкам по суті спору.

62. Суд апеляційної інстанції, зосередившись виключно на питанні визначення належного відповідача у цій справі, яким на його думку, має бути ТУ ДСА, застосував до спірних правовідносин нерелевантну практику Верховного Суду, при цьому, не з`ясувавши повно і всебічно всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору та не визначивши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин саме в рамках заявлених позивачем вимог.

63. Окрім того, рішення суду апеляційної інстанції не містить обґрунтованих мотивів, виходячи з яких була надана інша правова оцінка, встановленим судом першої інстанції обставинам та які були покладені в основу задоволення позову.

64. Своєю чергою суд касаційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції на предмет правильного застосування норм матеріального права лише після перегляду його судом апеляційної інстанції.

65. У той же час, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції не надавав своїх висновків щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, скасувавши рішення суду першої з підстав порушення ним норм процесуального права (статті 48 КАС України), Верховний Суд позбавлений можливості перевірити касаційну скаргу позивача на предмет зазначених нею підстав.

66. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

67. За правилами статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

68. За таких обставин Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення - скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

69. Суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи у цій частині необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

70. З огляду на результат касаційного розгляду Верховний Суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приймачук Сергій Іванович, задовольнити частково.

2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду 01 червня 2022 року у справі № 420/23334/21 скасувати, а справу направити на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько М.В. Білак В.М.Соколов