Справа № 160/15280/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Справа № 160/15280/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 01.06.2023р., заявив 16 вимог.

Разом з тим, ухвалою суду від 03.07.2023р. були роз`єднані в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та, зокрема, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового зобов`язання військовослужбовця за період 01.01.2023р.- 06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належним податків та зборів; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2023р.06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів, було виділено у провадження адміністративної справи №160/15280/23 та є предметом спору у даній справі (а.с.105-106,122-123).

Свої позовні вимоги у зазначеній частині позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що з лютого 2022 року по 06.04.2023р. він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. позивача було звільнено з військової служби у відставку. Також, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. позивача виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р. Як зазначає позивач, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів із ним розрахунків щодо виплати, зокрема, грошового забезпечення за період з 01.01.2023р. 06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2023р. (грошове забезпечення йому було розраховано на підставі показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., а не на 01 січня кожного нового поточного календарного року) чим, на думку позивача, відповідачем порушені вимоги ст.ст.1,9 Закону №2011, п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. у редакції, чинній на момент прийняття постанови, з урахуванням висновків, викладених у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, за якими з 30.01.2020р. виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14, що також відображено і у постановах Верховного Суду від 11.12.2019р. у справі №240/4946/18, постанові від 18.02.2021р. у справі №200/3775/20-а, постанові від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а. З огляду на викладене, позивач вважає дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошового забезпечення як військовослужбовцю із показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р. протиправними, тому вважає за можливе зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за вказаний вище період із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2023р.(а.с.60-77).

Ухвалою суду від 07.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

29.06.2023р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову позивачеві повністю посилаючись, зокрема, на те, що доводи позивача з приводу обрахунку складових його грошового забезпечення позивача відповідно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого не станом на 01.01.2018р., замість, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023р., є не обґрунтованими, оскільки згідно висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, що викладені у постанові від 11.12.2019р. у справі №240/4946/18, а саме: щодо застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016р. №1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», - після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів, які передбачали обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати, - застосуванню не підлягають. А оскільки, норма пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-УШ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 постанови №704 (у редакції до внесення змін пунктом 6 постанови №103), а також вищою за роз`яснення, викладені у додатках 1,12,13,14 постанови №704, - не вбачається правових підстав для обчислення розміру посадового окладу позивача та його окладу за військовим званням із застосуванням такої складової формули, як величина мінімальної заробітної плати, зазначає, що іншої формули редакція пункту 4 постанови КМУ №704 не передбачає, тому вважає, що підстав для застосування у формулі лише окремих складових (в «усіченому» виді) величини прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року та тарифного коефіцієнту, - не має. За викладеного, на думку відповідача, згідно з постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, тому підстави для перерахунку розміру нарахованих позивачеві розмірів грошового забезпечення у відповідача відсутні. Окрім того, відповідач посилається і на узгодженість вказаних ним висновків з позицією, що висловлена у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, у справі №240/11952/19, від 14.04.2021р. у справі №240/12309/20 та від 10.09.2021р. у справі №480/5496/20. 19.10.2023р. на вимогу ухвали суду від 03.10.2023р. щодо надання суду відповідних розрахунків про нараховані позивачеві суми грошового забезпечення із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р. за спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р. відповідач подав заяву через систему «Електронний суд», у якій повідомив про те, що дані підстави для обрахунку грошового забезпечення позивача за згаданий період наведено у відзиві на позовну заяву за №691/3623 від 28.06.2023р. (а.с.90-92,126-127).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2023р., у зв`язку із ненаданням позивачем витребуваних за ухвалою суду від 07.06.2023р. документів, було повторно запропоновано позивачеві надати суду копії документів, які зазначені в ухвалі суду від 07.06.2023р., а також і докази вжиття заходів для їх отримання та відмову у їх наданні виходячи з вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, через що було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. (а.с.111-112).

В подальшому, ухвалою суду від 03.10.2023р. через повторне не надання учасниками справи витребуваних судом документів ухвалами суду від 07.06.2023р. та від 23.08.2023р., у позивача та у відповідача було втретє надано можливість учасникам справи надати суду вище витребувані документи, у зв`язку із чим продовжено строк розгляду даної справи до 03.11.2023р. (а.с.122-123).

На виконання вимог вищезгаданих ухвал суду, представник позивача адвокат Лихачов Р.Б. через систему «Електронний суд» 23.08.2023р. подав заяву, у якій повідомив суд, що інших доказів (окрім тих, що додані до позову) позивач не має, при його звільненні йому відповідачем не надавались (а.с.115-116).

А 19.10.2023р. на виконання вимог згаданих вище ухвал суду, представник відповідача через систему «Електронний суд» подав заяву, у якій повідомив, що підстави для обрахунку грошового забезпечення позивача за спірний період наведено у відзиві за №691/3623 від 28.06.2023р. (а.с.126-127).

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що судом вжито всіх залежних від суду заходів щодо витребування від учасників справи доказів, необхідних для всебічного та об`єктивного вирішення даного спору, які учасниками справи не надані, зокрема, і адвокатом позивача Лихачовим Р.Б. на вимогу ухвал суду не вжито жодних заходів для збору таких доказів з урахуванням вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (такі докази відсутні в матеріалах справи), тому суд вирішує дану справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 31.10.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 06.04.2023р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій з лютого 2016 року, що підтверджується копією паспорта позивача, копією посвідчення серії УБД від 24.02.2016р. (а.с.24,26) та не заперечується учасниками справи.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявною у справі (а.с.30).

Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р., що підтверджується відповідним витягом з наказу, наявним у справі (а.с.40).

Позивач у позові зазначає, що його грошове забезпечення за період з 01.01.2023р. по 06.04.2023р. було розраховано з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., тоді як, такий розрахунок повинен був бути проведений із величини прожиткового мінімуму на відповідний рік (а.с.70-72,77).

З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування такого грошового забезпечення за згаданий вище період із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним Законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2023р., у зв`язку із чим просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2023р. 06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а також і зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за згаданий період із наведеного вище показника.

З аналізу вище встановлених обставин у цій справі видно, що, в даному випадку, підлягають перевірці судом не дії відповідача щодо не нарахування та не виплаті позивачеві грошового забезпечення (активна поведінка суб`єкта владних повноважень), про що просить позивач у позові, а саме бездіяльність відповідача (пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень) щодо не нарахування та невиплати позивачеві, грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.-1.2023р. 06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», що фактично мала місце у цих правовідносинах, виходячи з приписів ст.ст.4, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).

Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.

Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.

Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).

Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.

Таким чином, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.

Натомість, як установлено судом із матеріалів справи, а також підтверджено і відповідачем у відзиві, позивачеві у спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р. нараховувалось на виплачувалось грошове забезпечення із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018р., що згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» складав 1762 грн.

Разом з тим, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено, що розмір прожиткового мінімуму працездатних осіб з 1 січня 2020 року становив 2102 грн., при цьому, будь-яких застережень щодо застосування такої розрахункової величини такий закон не містить.

В свою чергу, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у статті 7 містить застереження щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, який з 1 січня визначений у розмірі 2102 грн.

Аналогічні застереження містяться як у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», так і у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», якими визначено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, становив 2102 грн.

Відтак, із наведеного слідує, що у 2021, у 2022 та 2023 роках законодавець з поміж працездатного населення країни виокремив таку категорію як працездатні особи, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також призупинив збільшення прожиткового мінімуму для таких осіб, встановленого на 1 січня календарного року, залишивши його на рівні 2102 грн.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно з Законом України „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами (абзаци другий, третій статті 1).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Також і у рішенні ЄСПЛ у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (п. 23 Рішення).

З огляду на наведене та враховуючи збройну агресію рф проти України, яка розпочалася 24.02.2022р., введення воєнного стану на всій території України а, відповідно, і складне фінансове становище держави, призупинення державою підвищення державних соціальних гарантій (мінімальних розмірів оплати праці працівників державних органів) шляхом внесення відповідних положень до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік в частині призупинення (зупинення) збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, на відповідний календарний рік та залишивши його (при цьому, не зменшуючи його розмір, який був у 2021 та у 2022 році) у 2023 році на рівні 2102 грн. є пропорційним, співмірним та відповідає критерію справедливості.

Отже, із аналізу наведених вище норм видно, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р. (становив 1762 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2102 грн.) у відповідному році (2023) був більшим, а відповідно, суд приходить до висновку, що позивач у спірний період 01.01.2023р. -06.04.2023р. має право лише на нарахування та виплату йому грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. у 2023 році з урахуванням застережень, які містяться у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Аналогічний підхід застосовано і у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023р. у справі №160/4077/23 та від 12.10.2023р. у справі №340/1661/23.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не було наведено жодних підстав та не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності його бездіяльності в частині не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р. з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

При цьому, судом враховується і те, що зі змісту проаналізованого судом відзиву на позов, встановлено, що представник відповідача Роман Кириченко навів підстави та обставини, що стосуються застосування для обчислення грошового забезпечення військовослужбовця як розрахункової величини мінімальної заробітної плати згідно до Закону №1774-УШ, що не є предметом даного спору, в той же час, підстав правомірності застосування показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 01.01.2018р. (1762 грн.), який відповідачем був застосований при обчисленні позивачеві грошового забезпечення за спірний період 01.01.2023р.-06.04.2023р. без урахування вимог ст.7 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» згаданий відзив на позов не містить, тобто, із наведеного слідує, що згаданий представник суб`єкта владних повноважень взагалі проявив повне не розуміння до предмету даного спору.

Також і на вимогу суду (тричі) відповідних розрахунків про нараховані позивачеві суми грошового забезпечення у спірний період відповідач суду не надав без поважної причини, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність саме відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності вищенаведеної бездіяльності за критеріями, встановленими ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р., суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за спірний період 01.01.2023р. 06.04.2023р., виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період 01.01.2023р. 06.04.2023р. з урахуванням раніше виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за період 01.01.2023р. 06.04.2023р. із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023р. за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виходячи із змісту проаналізованих судом застережень, які містяться у наведеній статті, які є чинними на момент виникнення спірних відносин, задоволенню не підлягають.

Також слід відмовити і у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачеві з утриманням належних податків та зборів, оскільки утримання належних працівникові сум податків та зборів до бюджету є обов`язком роботодавця, у даному випадку, відповідача, та у зазначеній частині вимоги позивача направлені на захист права, яке ще є не порушеним, а відповідно, не порушене право судовому захисту не підлягає, виходячи з вимог ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період 01.01.2023р. 06.04.2023р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення із застосуванням розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що становив 2102 грн. згідно до вимог статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за період 01.01.2023р. 06.04.2023р. з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва