Справа № 320/1434/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року № 320/1434/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту також відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просить суд:

- зобов`язати відповідача включити до страхового стажу у потрійному розмірі згідно наданих позивачем документів його перебування під вартою в 1988-1989 рр. в сумарній кількості 173 дні;

- зобов`язати відповідача зарахувати півтора року стажу за рік період з 16.11.1983 по 20.06.1984;

- зобов`язати відповідача включити до пенсії позивача цільову допомогу як реабілітованому згідно статті 12 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни»;

- зобов`язати відповідача підвищити пенсію у розмірі 25% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача підвищити призначену пенсію на 50%;

- зобов`язати відповідача вирішити питання щодо поновлення трудових прав позивача в період з 20.06.1984 до його постійного працевлаштування.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що відповідачем протиправно не включено до страхового стажу у потрійному розмірі періоди перебування під вартою з 19.02.1989 по 05.03.1989, з 15.03.1989 по 29.03.1989, з 04.05.1989 по 18.05.1989, що видно з листа від 22.10.2021. Крім того, відповідачем не надано обґрунтувань щодо не зарахування періодів з 04.08.1988 по 09.11.1988, з 15.12.1988 по 30.12.1988, з 19.05.1989 по 29.05.1989.

Також, на думку позивача, відповідачем неправомірно не зараховано один рік роботи за півтора за період з 16.11.1983 по 20.06.1984 роботи у районах Крайньої Півночі, хоча у відповіді ГУ ПФУ зазначено про зарахування такого періоду до стажу всупереч записів у трудовій книжці з 02.02.1984.

Позивач зазначив, що до розміру його пенсії не включено цільову допомогу згідно з Законом України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни», підвищення у розмірі 25% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не підвищено пенсію на 50% як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.

Також ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем проігноровано його прохання щодо необхідності вирішити питання щодо поновлення трудових прав у період з 20.06.1984 і до постійного працевлаштування після завершення повноважень народного депутата України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ухвалою витребувано від позивача та від відповідача докази.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що згідно з наданими документами та даних персоніфікованого обліку страховий стаж ОСОБА_1 складає 36 років 5 місяців 20 днів (пораховано по 31.08.2020), до якого зараховано перебування під вартою в 1989 році у сумарній кількості 141 день у потрійному розмірі згідно наданих позивачем документів. Зараховано півтора роки стажу за період з 02.02.1984 по 20.06.1984 згідно наявних документів. Також на виконання вимог постанови КМУ №654 як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано, позивачу до пенсії виплачується підвищення у розмірі 54,40 грн. Відповідно до Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та інвалідів війни» позивачу як учаснику бойових дій виплачується цільова грошова допомога на прожиття у розмірі 40,00 грн. Відповідач зазначає, що для зарахування до страхового стажу періоду з 11.05.1994 по 07.12.1998 необхідно надати довідку про сплату до Пенсійного фонду страхових внесків за означений період у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, а для зарахування до страхового стажу періодів роботи з вересня 2020 року по серпень 2022 року відсутні підстави у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків.

Відповідач вважає, що права та інтереси позивача не є порушеними у зв`язку з тим, що останній звертався до ГУ ПФУ із заявами про надання роз`яснень, а тому листи-відповіді не породжують для нього будь-яких прав чи обов`язків так як носять роз`яснювальний характер.

Відповідач звертає увагу на врахування в розмір пенсії позивача усіх передбачених законодавством надбавок і доплат.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту НОМЕР_1 , виданого Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 04.08.2015, підтверджується наявність у позивача права на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 24.07.2020 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 22.10.2021 №2600-0202-8/167768 на звернення позивача надано роз`яснення щодо зарахування трудового стажу до загального страхового стажу, а також зазначено, що питання щодо визнання особи незаконно звільненою не належить до компетенції органів Пенсійного фонду України.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 09.11.2022 №24410-25357/М-02/8-2600/22 на заяву позивача надано роз`яснення, відповідно до яких станом на 01.07.2022 його пенсія включає, зокрема, надбавку реабілітованим згідно пункту 4.2 постанови №654, цільову допомогу учасникам бойових дій згідно пункту 1 постанови №1603, підвищення учасникам бойових дій (1 категорія) 25%, пенсію за заслуги перед Україною (народний депутат України) у розмірі 30%.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05.12.2022 №26842-27119/М-02/8-2600/22 на звернення позивача, зареєстроване 22.11.2022, надано роз`яснення щодо зарахування згідно наданих документів та даних персоніфікованого обліку до його страхового стажу (страховий стаж складає 36 років 5 місяців 20 днів та порахований по 31.08.2020) в потрійному розмірі періодів з 19.02.1989 по 05.03.1989, з 15.03.1989 по 29.03.1989, з 04.05.1989 по 18.05.1989. Також згідно наданого трудового договору до страхового стажу у полуторному розмірі зарахований період роботи в районах Крайньої Півночі з 02.02.1984 по 20.06.1984. Для можливого зарахування до страхового стажу періоду 11.05.1994 по 07.12.1998 необхідно надати довідку про факт сплати до Пенсійного фонду України страхових внесків за зазначений період у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Для зарахування до страхового стажу періоду роботи з вересня 2020 року по серпень 2022 року відсутні підстави, оскільки згідно персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату страхових внесків. Також зазначено про виплату цільової грошової допомоги як учаснику бойових дій у розмірі 40 грн та як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, у розмірі 54,40 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вчинених відповідачем дій, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача включити до страхового стажу у потрійному розмірі згідно наданих позивачем документів його перебування під вартою в 1988-1989 рр. в сумарній кількості 173 дні, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 12 Закону України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі по тексту Закон № 962-XII) реабілітованими визнаються особи, які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 962-XII визначено, що формою репресій визнається позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 962-XII реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії) (частина перша статті 7 Закону № 962-XII).

Згідно положень частин третьої, дев`ятої статті 8 Закону № 962-XII рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії.

Національна комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій.

Статтею 58 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту Закон № 1058-IV) статтею 24 якого передбачено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (абзац 1 частини першої).

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 9 частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Постановою народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 15.12.1988 позивача визнано винним по статті 185 КпАП УРСР та накладено на нього адміністративний арешт строком на 15 діб. Строк арешту рахується з дня винесення постанови. Отже, строк перебування під вартою позивача слід обраховувати з 15.12.1988 по 29.12.1988.

Постановою народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 19.02.1989 ОСОБА_1 згідно статті 185-1 КпАП УССР покарано на 15 діб арешту. Час відбуття з 19.02.1989. Отже, строк перебування його під вартою слід обраховувати з 19.02.1989 по 05.03.1989.

Постановою народного судді Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.1989 на позивача згідно статті 185 ч.ІІ КпАП УССР накладено арешт строком на 15 діб. Час відбуття рахується з 15.03.1989. Отже, строк перебування його під вартою слід обраховувати з 15.03.1989 по 29.03.1989.

Постановою народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 05.05.1989 згідно статті 185-1 ч.2 КпАП УРСР на ОСОБА_1 накладено адміністративний арешт строком на 15 діб. Час відбуття рахується з 4.05.89. Отже, строк перебування його під позивача слід обраховувати з 04.05.1989 по 18.05.1989.

Постановою народного судді Шевченківського районного суду м. Львова від 19.05.1989 позивача покарано адміністративним арештом на 10 діб. Арешт розпочато з 19.05.1989. Отже, строк перебування його під вартою слід обраховувати з 19.05.1989 по 02.06.1989.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Національної комісії з реабілітації від 23.01.2020 ОСОБА_1 , 1957 року народження, визнано реабілітованим.

Таким чином, період тримання позивача під вартою мав місце до набрання чинності Законом №1058-IV, а тому, з урахуванням вимог статті 24 даного Закону та відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вказаний період підлягає зарахуванню до стажу у потрійному розмірі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 09.06.2016 К/800/53463/15.

З листа ГУ ПФУ в м. Києві від 05.12.2022 №26842-27119/М-02/8-2600/22 вбачається про зарахування до страхового стажу у потрійному розмірі періодів з 19.02.1989 по 05.03.1989 (постанова від 19.02.1989), з 15.03.1989 по 29.03.1989 (постанова від 15.03.1989), з 04.05.1989 по 18.05.1989 (постанова від 05.05.1989).

Цей факт визнається сторонами у позовній заяві та листуванні відповідача з позивачем, а тому відповідно до положень частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.

Водночас матеріали справи не містять жодних обґрунтувань відсутності підстав для зарахування ОСОБА_1 у потрійному розмірі періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988 (постанова від 15.12.1988) та з 19.05.1989 по 02.06.1989 (постанова від 19.05.1988).

Отже, відповідачем визнається часткове зарахування ним у потрійному розмірі періодів тримання під вартою позивача як особи, визнаної реабілітованою відповідно до частини першої статті 6 Закону № 962-XІІ, проте, не надано жодних пояснень, підтверджених належними та допустимими доказами, що відсутності підстав для зарахування ОСОБА_1 у потрійному розмірі періодів перебування його під вартою згідно постанов від 15.12.1988 та від 19.05.1989.

Оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач, не деталізувавши зараховані у потрійному розмірі спірні періоди тримання позивача під вартою, узагальнив їх 1989 роком в сумарній кількості 141 день, судом приймається до уваги інформація, наведена у листі ГУ ПФУ в м. Києві від 05.12.2022 про зарахування до страхового стажу у потрійному розмірі періодів з 19.02.1989 по 05.03.1989 (постанова від 19.02.1989), з 15.03.1989 по 29.03.1989 (постанова від 15.03.1989), з 04.05.1989 по 18.05.1989 (постанова від 05.05.1989).

Таким чином, з урахуванням часткового зарахування спірних періодів у потрійному розмірі до страхового стажу, враховуючи підтвердження матеріалами справи факту тримання ОСОБА_1 під вартою у зв`язку із застосуванням до нього арешту означеними вище постановами та визнання його реабілітованою особою, суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування усіх підтверджених документально періодів перебування ОСОБА_1 під вартою до страхового стажу у потрійному розмірі.

Водночас, оскільки позивач у заяві від 22.11.2022 не звертався до ГУ ПФУ в м. Києві з проханням включити до страхового стажу у потрійному розмірі періоди з 19.02.1989 по 05.03.1989 (постанова від 19.02.1989), з 15.03.1989 по 29.03.1989 (постанова від 15.03.1989), з 04.05.1989 по 18.05.1989 (постанова від 05.05.1989), та, відповідно, відповідач листом від 05.12.2022 фактично таке питання не розглядав, а лише зазначив про часткове їх зарахування до страхового стажу у потрійному розмірі, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання включити до страхового стажу у потрійному розмірі перебування ОСОБА_1 під вартою у 1988-1989 роках у сумарній кількості 173 дні.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд вважає за необхідне зазначити, що дії суб`єкта владних повноважень - активна поведінка, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той час коли протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відтак, враховуючи зарахування спірних періодів перебування ОСОБА_1 під вартою до страхового стажу як репресованій особі, яку реабілітовано, у потрійному розмірі лише в частині, суд вбачає ознаки бездіяльності ГУ ПФУ в м. Києві щодо незарахування іншої частини спірних періодів до страхового стажу позивача у потрійному розмірі.

Враховуючи вказане, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу як репресованій особі, яку реабілітовано, періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989 та зобов`язання розглянути питання щодо зарахування таких періодів до страхового стажу у потрійному розмірі з урахуванням висновків суду.

Щодо заявлених позовних вимог про зобов`язання відповідача включити до пенсії позивача цільову допомогу як реабілітованому згідно статті 12 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни», зобов`язання підвищити пенсію у розмірі 25% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, суд зазначає таке.

Згідно частини шостої статті 6 Закону № 962-XII особам, реабілітованим відповідно до цього Закону, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, за їх вибором надаються пільги та інші соціальні гарантії, передбачені цією статтею або статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а особам із числа таких осіб, яким встановлено інвалідність, - статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», або статтею 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до розпорядження Центрального ОУПФУ м. Київ (Печерський) від 03.03.2017 №800492 позивачу здійснено перерахунок пенсії з урахуванням підвищення учасникам війни (бойових дій).

Оскільки з розрахунків пенсії позивача вбачається, що йому виплачується підвищення учасникам бойових дій (1 кат) у розмірі 25%, що також підтверджується листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05.12.2022, позовні вимоги про зобов`язання відповідача включити до пенсії ОСОБА_1 цільову допомогу як реабілітованому згідно статті 12 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни» не підлягають задоволенню.

Крім того, на виконання положень Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни», відповідно до якого Кабінету Міністрів України, починаючи з 1 травня 2004 року, передбачати щомісячну виплату цільової грошової допомоги на прожиття учасникам бойових дій у розмірі 40 гривень, незалежно від розміру пенсій та надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги та пенсії за особливі заслуги перед Україною, позивачу виплачується цільова допомога у розмірі 40 грн.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача підвищити призначену пенсію на 50%, суд зазначає таке.

Згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній з 05.05.2018 (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV До прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», крім надбавок, передбачених» пунктами «в»-«д» частини першої статті 21 зазначеного Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 № 654 (далі по тексту - Постанова № 654) установлено, що з 1 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений у розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Згідно із частиною четвертою статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами 1 - 3 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що підпункт 2 пункту 4 цієї постанови звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону № 1788-XII.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а, яку суд враховує в силу вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні цього спору.

Аналізуючи співвідношення підпункту 2 пункту 4 Постанови № 654 та пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII, суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень згаданого Закону, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.

З тексту адміністративного позову вбачається, що позивач як на підставу позовних вимог у цій частині посилається на відсутність у відповіді відповідача від 05.12.2022 спростування його твердження щодо наявності підстав для підвищення пенсії на 50% згідно з пунктом «г» статті 77 Закону № 1788-XII. Проте, такого підвищення ОСОБА_1 не отримує.

З приводу означеного суд зазначає таке.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, зокрема, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Абзацом 4 пункту 2.6 розділу ІІ Порядку №22-1 визначено, що при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено (для підвищення пенсії згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

За змістом пункту 2.13 розділу ІІ Порядку №22-1 за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку, що передумовою для розгляду питання щодо підвищення пенсії на 50% відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII є подання пенсіонером заяви відповідного зразка та законодавчо встановлених документів для підтвердження наявності такого статусу у заявника.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 від 22.11.2022, судом встановлено, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві, у пункті 5 якої зазначено, що «…згідно з п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються: репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії на 50 процентів, проте і цього підвищення пенсії я не отримую» з проханням надіслати відповідь по кожному пункту окремо.

Водночас, враховуючи невідповідність такої заяви, яка за своєю суттю є зверненням про надання інформації, положенням Порядку №22-1, у відповідача відсутні підстави для її розгляду відповідно до зазначеного Порядку та, як наслідок, відсутні підстави для прийняття рішення щодо підвищення позивачу пенсії на 50% відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII.

У відповідь на заяву відповідач листом від 05.12.2022 з означених вище підстав повідомив про виплату ОСОБА_1 згідно Постанови №654 підвищення у розмірі 54,40 грн, розглянувши заяву відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві підвищити призначену пенсію на 50% як заявлених передчасно, оскільки станом на момент виникнення спірних відносин позивач не звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві з відповідною заявою у відповідності до вимог Порядку №22-1, відповідач, відповідно, не виносив рішення щодо відмови у підвищенні йому пенсії на 50% відповідно до пункту «г» статті 77 Закону № 1788-XII, така відмова не була покладена в основу заявлених позовних вимог.

Судом приймається до уваги звернення позивача із заявами до ГУ ПФУ в м. Києві від 08.05.2020, від 16.04.2020 про перерахунок пенсії за віком з урахуванням рішення Національної комісії з реабілітації від 23.01.2020 про визнання ОСОБА_1 реабілітованим, на які листами ГУ ПФУ в м. Києві від 11.06.2020 №2600-0307-8/76284 та від 29.04.2020 №2600-0307-8/52143 відмовлено у призначенні такої надбавки у зв`язку з ненаданням ним посвідчення реабілітованого.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів оскарження позивачем таких відмов, як відсутні і докази усунення ним зазначених недоліків шляхом подання до ГУ ПФУ в м. Києві посвідчення реабілітованого.

Крім того, означені вище відмови не є підставами та предметом розгляду в межах цієї справи, а тому не підлягають дослідженню судом.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати півтора року стажу за рік період з 16.11.1983 по 20.06.1984, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14 січня 1993 року передбачено, що працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Статтею 7 даної Угоди встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Статтею 11 цієї ж Угоди встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до частини 3 статті 6 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом № 290/95-ВР від 11 липня 1995 року, працівники користуються правами і виконують обов`язки, встановлені трудовим законодавством сторони працевлаштування.

Згідно з пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі». Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

У відповідності до підпункту «д» пункту 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637 (далі по тексту - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З розпорядження Центрального ОУПФУ м. Київ (Печерський) №800492 від 03.03.2017 вбачається, що позивачу призначено пенсію за віком з 24.01.2017.

21 лютого 2017 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії з урахуванням пільгового обчислення страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі 0 років 06 місяців 28 днів.

З розрахунку стажу з 01.01.2004 вбачається, що позивачу зараховано у пільговому обчисленні страховий стаж за період роботи в районі Крайньої Півночі 0 років 06 місяців 28 днів, починаючи з 02.02.1984 по 20.06.1984 з розрахунку 1 місяць за 1,5.

Підставою для зарахуванням ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 02.02.1984 є трудовий договір, укладений між ним та керівником ХУСТ та ПСР тресту «Урснгайтрубопроводстрой» 02.02.1984 про роботу в районі Крайньої Півночі.

Водночас, із записів у трудовій книжці НОМЕР_4 видно, що ОСОБА_1 працював у районі Крайньої Півночі (Ямало-Ненецький автономний округ) у період з 16.11.1983 по 20.06.1984.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію трудової книжки, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що станом на момент виникнення спірних відносин відповідачем не було встановлено відсутності такої трудової книжки позивача або відповідних записів у ній щодо спірного періоду трудової діяльності з 16.11.1983 по 20.06.1984, наявності неправильних чи неточних записів про цей період роботи, які б унеможливлювали його зарахування до страхового стажу у пільговому обчисленні.

Отже, наявна в матеріалах справи та в матеріалах пенсійної справи копія трудової книжки НОМЕР_4 в частині записів щодо трудової діяльності ОСОБА_1 з 16.11.1983 по 20.06.1984 заповнена у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 Відповідачем не зазначено про неправильність чи неналежний порядок ведення (заповнення) трудової книжки у цій частині.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що з означених вище підстав позивач не може бути позбавлений конституційного права на соціальний захист, що свідчить про наявність ознак протиправності у діях відповідача щодо незарахування у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984.

Судом не приймаються доводи відповідача щодо пільгового обчислення страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі, виходячи з наявного у матеріалах пенсійної справи трудового договору, датованого 02.02.1984, оскільки відповідно до Порядку №637 основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, зауважень щодо якої в межах спірного періоду у відповідача не було.

Водночас, оскільки позивач у заяві від 22.11.2022 не звертався до відповідача з проханням зарахувати у пільговому обчисленні до страхового стажу період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984, та, відповідно, відповідач листом від 05.12.2022 фактично таке питання не розглядав, а лише зазначив про часткове його зарахування до страхового стажу у пільговому обчисленні, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання зарахувати півтора роки стажу за рік період з 16.11.1983 по 20.06.1984.

Проте, в силу положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Відтак, враховуючи зарахування спірного періоду роботи позивача в районі Крайньої Півночі лише в частині (з 02.02.1984 по 20.06.1984), суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано решту періоду (з 16.11.1983 по 01.01.1984) у пільговому обчисленні, з розрахунку 1 рік роботи в районі Крайньої Півночі за 1 рік і 6 місяців.

Враховуючи вказане, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незарахування йому у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984 та зобов`язання розглянути питання щодо зарахування такого періоду до страхового стажу у пільговому з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві вирішити питання щодо поновлення трудових прав ОСОБА_1 в період з 20.06.1984 до його постійного працевлаштування не підлягають задоволенню як такі, що не відносяться до компетенції відповідача відповідно до наданих йому повноважень.

Отже, позов слід задовольнити частково з виходом за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 як репресованої особи, яку реабілітовано, періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути питання щодо зарахування періодів перебування ОСОБА_1 під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989 як репресованої особи, яку реабілітовано, до страхового стажу у потрійному розмірі з урахуванням висновків суду.

4. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути питання щодо зарахування ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984 з урахуванням висновків суду.

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.