Справа № 161/11256/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 161/11256/23 пров. № А/857/17666/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Довгополова О.М., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2023 року у справі № 161/11256/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області старшого лейтенанта поліції Савчука Віталія Івановича про скасування постанови про накладення адміністративного правопорушення (рішення суду першої інстанції прийнято суддею Рудська С.М. в м. Луцьку Волинської області 11.08.2023), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП у Волинській області, відповідач 1), інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області старшого лейтенанта поліції Савчука Віталія Івановича (далі відповідач 2) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 73208859.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що до моменту зупинки його працівниками поліції Правил дорожнього руху не порушував. Оскільки, його зупинка співробітниками поліції була безпідставною (незаконною), обов`язку щодо пред`явлення документів, у тому числі посвідчення подія, у нього не виникло. Також зазначає, що співробітникам поліції пред`явив наявне в нього посвідчення водія, отримане у США, яке дає йому підстави для керування транспортними засобами на території України.

Відповідачі не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в порядку, визначеному частиною першою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позивач телефонограмою, відповідач шляхом повідомлення на електронну пошту, але в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили.

Згідно частин другої та третьої статті 268 КАС України Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24.06.2023 року інспектором взводу № 1 роти № 4 БУПП у Волинській області старшим лейтенантом поліції Савчуком В.І. винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії БАВ № 368991 у виді штрафу у розмірі 3400 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та третьою статті 122, частиною другою статті 126 Кодексу про адміністративні правопорушення України (далі КУпАП).

З оскаржуваної постанови вбачається, що позивач 24.06.2023 року о 22:41 в м. Луцьку по вул. Винниченка, 67, керуючи автомобілем HONDA Civic, д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимогу дорожнього знаку « 4.2. Рух праворуч», здійснив рух по смузі руху маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком « 5.11.», а також при перевірці документів встановлено, що останній не має права керування транспортними засобами на території України. Вказані дії є порушенням вимог пунктів 2.1 «а», 8.4 «г», 17.1 ПДР України.

Вважаючи винесену постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням КУпАП.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Як встановлено частиною другою статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно із п. 1.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі також ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до вимог статті 41 «Водійські посвідчення» Конвенції про дорожній рух (від 08.11.1968 року), ратифікованої із застереженнями і заявами Указом Президії Верховної Ради УРСР від 25.04.1974 року, з поправками від 03.03.1992 року та 28.09.2004 року:

2.а) Договірні Сторони будуть визнавати: будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає вимогам додатку 7 до цієї Конвенції за умови, що воно пред`являється разом з відповідним національним водійським посвідченням, діючим на своїй території для керування транспортним засобом, відповідної категорії або категоріям транспортних засобів, на керування котрими видані посвідчення, за умови, що вказані посвідчення є дійсними та що вони видані другою Договірною стороною або одним із територіальних підрозділів або об`єднанням, уповноваженим на те цією Договірною стороною; водійські посвідчення, видані одною з Договірних Сторін, повинні визнаватися на території іншої Договірної Сторони до моменту, з якого дана територія становиться звичайним місцем проживання володільця посвідчення.

6. Положення цієї статті не зобов`язують Договірні Сторони: а) визнавати дійсними національні посвідчення, видані на території іншої Договірної Сторони особам, які мали на їх території звичайне місце проживання в момент видачі цього водійського посвідчення або які перенесли своє звичайне місце проживання на їх територію після видачі цього посвідчення; визнавати дійсність національних водійських посвідчень, виданих водіям, звичайне місце проживання яких в момент видачі посвідчені, знаходилось не на території, де були видані посвідчення, або які перенесли своє місце проживання після видачі посвідчень на іншу територію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі - Положення) яке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту 2 Положення особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Пунктом 30 Положення передбачено, що особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Відповідно до пункту 4 Додатку № 6 Конвенції про дорожній рух, у посвідці обов`язково наводять перераховані нижче відомості; ці відомості нумерують таким чином: 1. Прізвище; 2. Ім`я, інші імена; 3. Дата та місце народження1 ; 4. а) Дата видачі посвідки; 4. b) Дата закінчення терміну дії посвідки; 4. c) Назва або печатка органу, що видав посвідку; 5. Номер посвідки; 6. Фотографія власника; 7. Підпис власника; 9. Категорія (підкатегорії) транспортних засобів, на які поширюють дію посвідки; 12. Додаткова інформація чи обмеження в закодованому вигляді, які стосуються кожної категорії (підкатегорії) транспортних засобів.

Пунктом 8 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що національне водійське посвідчення договірних сторін може видаватися для керування транспортними засобами наступних категорій та підкатегорій: А, В, С, D, BE, СЕ, DE.

При цьому, В - транспортні засоби (крім тих, які належать до категорії А) з кількістю місць для сидіння, крім місця водія, не більше восьми, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кг; транспортний засіб категорії В, зчеплений з причепом, дозволена максимальна маса якого не перевищує 750 кг; транспортний засіб категорії В, зчеплений з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кг, але не перевищує маси транспортного засобу без навантаги, а загальна дозволена максимальна маса такої автосполуки не перевищує 3500 кг; D - транспортні засоби, призначені для перевезення пасажирів, які мають більше восьми місць для сидіння, крім місця водія; транспортний засіб категорії D, зчеплений з причепом, дозволена максимальна маса якого не перевищує 750 кг.

Матеріалами справи підтверджується, що у посвідченні водія вказано Class: Е. Дана категорія не передбачена Конвенцією.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач керував транспортним засобом HONDA Civic, д.н.з. НОМЕР_1 , що відноситься до транспортних засобів віднесених до категорії В.

Крім того, Сполучені Штати Америки не є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року.

Також, Україною не було ратифіковано Женевську Конвенцію про дорожній рух 1949 року, учасником якої є Сполучені Штати Америки.

Таким чином, правильними є висновки відповідача про те, що позивач не мав права керувати транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР України та його правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою 2 статті 126 КУпАП.

Щодо порушень, які передбачені частинами першою та третьою статті 122 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з п. 8.4 «г» ПДР України «наказові знаки» показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження.

Дорожній знак « 4.2. Рух праворуч» відноситься до категорії наказових знаків та такий дозволяє рух лише праворуч. Дія знака не поширюється на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами. Дія знака поширюється на перехрещення проїзних частин, перед яким він встановлений.

За порушення вимог дорожніх знаків передбачено адміністративну відповідальність, яка встановлена диспозицією частиною першою статті 122 КУпАП.

Пунктом 17.1 ПДР України визначено, що на дорозі зі смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком « 5.8. Дорога із смугою для руху маршрутних транспортних засобів» або « 5.11. Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів (крім таксі та велосипедистів) на цій смузі.

За порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів передбачено адміністративну відповідальність, яка встановлена диспозицією частини третьої статті 122 КУпАП.

Із відеозапису з відеореєстратора службового автомобіля вбачається наступне: рухаючись від перехрестя пр-ту Василя Мойсея - пр-ту Грушевського - вул. Стрілецька - вул. Яровиця - вул. Винниченка (де організовано рух по колу) (далі - перехрестя) по вул. Винниченка в напрямку пр-ту Волі, перед поворотом на вул. Івана Франка встановлено дорожній знак « 4.2. Рух праворуч»; відразу за вказаним поворотом на вул. Івана Франка по вул. Винниченка в напрямку пр-ту Волі встановлено дорожній знак « 5.11. Смуга для руху маршрутних транспортних засобів».

У свою чергу, той факт, що позивач рухався за кермом автомобіля HONDA Civic, д.н.з. НОМЕР_1 , від перехрестя в напрямку пр-ту Волі по вул. Винниченка, а відтак порушив вимоги дорожніх знаків « 4.2. Рух праворуч» та « 5.11. Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» беззаперечно підтверджується відеозаписом із камер відеонагляду системи «Безпечне місто Луцьк».

Щодо покликання апелянта на те, що працівник поліції не повідомив звання, не повідомив про права позивача, тобто не дотримався процедури розгляду адміністративної справи, апеляційний суд зазначає, що зазначене покликання спростовується відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись частиною третьою статті 243, статтею 310, пунктом 1 частини першої статті 315, статтями 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2023 року у справі № 161/11256/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. М. Довгополов
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 30.10.2023