Справа № 240/41102/21
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/41102/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

30 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (ГУ ДПС у Житомирській області) в якому просив:

-визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Житомирській області від 26.02.2021 №Ф-236772-51;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області здійснити коригування в інтегрованій картці позивача у відповідності до фактичного стану розрахунків зобов`язань перед бюджетом;

27 березня 2023 року Житомирський окружний адміністративний суд прийняв рішення про задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено те, що 12.09.2002 ОСОБА_1 працює, як найманий працівник за трудовим договором, на посаді начальника відділу в Акціонерному товаристві "Житомиробленерго".

Із 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю, та відповідно є адвокатом, що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом серії ЖТ №000979 від 13.09.2018, виданим Радою адвокатів Житомирської області.

Починаючи з 11.10.2018 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області, як платник єдиного внеску - фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю.

Після набуття права на здійснення адвокатської діяльності, трудові відносини з Акціонерним товариством "Житомиробленерго" позивач не припинив.

Згідно довідок про доходи від 06.12.2021 №07.12.2021 №04/652 та від 06.12.2021 №04/653, за 2019 рік позивач отримав в Акціонерному товаристві "Житомиробленерго" дохід в розмірі 508740,75 грн, з якого страхувальником був сплачений єдиний соціальний внесок в розмірі 110299,95 грн, а в 2020 році дохід в розмірі 730374,87 грн, з якого страхувальником був сплачений єдиний соціальний внесок в розмірі 146035,09 грн.

25.04.2019 позивачем було сформовано та подано до контролюючого органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік, в якому позивачем самостійно визначено, що сума нарахованого єдиного внеску, яка підлягає сплаті за IV квартал (жовтень-грудень) 2018 року становить 2457,18 грн.

Вказане зобов`язання було самостійно сплачене позивачем на підставі платіжного доручення від 16.01.2019 №ПН27120023.

Крім того, 27.04.2020 позивачем було сформовано та подано до контролюючого органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, а 10.08.2020 звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік, в яких позивач вказав, що у звітні періоди доходів не отримував, а тому сума нарахованого за ці періоди єдиного внеску становить 00,00 грн.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" контролюючий орган в автоматичному режимі провів позивачу щоквартальні нарахування єдиного внеску за 2019 - 2020 роки в наступних розмірах: за січень - березень 2019 року - 2754,18 грн; за квітень - червень 2019 року - 2754,18 грн; за липень - вересень 2019 року - 2754,18 грн; за жовтень - грудень 2019 року - 2754,18 грн; за січень-лютий 2020 року - 2078,12 грн; за червень 2020 року - 1039,06 грн; за липень - вересень 2020 року - 3178,12 грн; за жовтень - грудень 2020 року - 3300,00 грн).

При цьому, нараховане контролюючим органом грошове зобов`язання з єдиного внеску за І квартал 2019 року (за січень - березень 2019 року) в розмірі 2754,18 грн було самостійно сплачене позивачем 15 квітня 2019 року (платіжне дорученням від 15.04.2019 №ПН28126753).

Однак в подальшому, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №240/2637/21 Головне управління ДПС у Житомирській області зобов`язано було вчинити, передбачені наказом Міністерства фінансів України від 16 січня 2016 року №6, дії для повернення позивачу надмірно сплачених ним коштів єдиного соціального внеску за IV квартал 2018 року та за І квартал 2019 року на загальну суму 5211,36 грн, як таких, що сплачені ним помилково.

При цьому, нараховане контролюючим органом грошове зобов`язання з єдиного внеску за ІІ - IV квартали 2019 року та за увесь 2020 рік в загальному розмірі 17857,84 грн позивачем сплачене не було.

Відтак, згідно інтегрованої картки платника ЄСВ - особи, що здійснює незалежну професійну діяльність, станом на 26.02.2021 за позивачем обліковувався борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 17857,84 грн., який утворився у зв`язку із самостійним нарахуванням контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

За таких обставин, ГУ ДПС у Житомирській області сформувало та направило позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.02.2021 №Ф-236772-51, у якій повідомило про наявність відповідної заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 17857,84 грн., та про обов`язок сплатити її протягом 10 календарних днів, що настають за днем одержання цієї вимоги.

Не погоджуючись з вказаною вимогою позивач звернувся до суду з даним позовом.

За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодекс України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року №2464 (Закон №2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, у пунктах 3 і 10 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 розкриті поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 ч. 1ст. 4 Закону №2464-VI визначено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності є платниками єдиного внеску.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, тобто й на осіб, які провадять незалежну професійну діяльність (ч. 3 ст. 6 Закону №2464-VI).

Частиною 5 ст. 8 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, тобто і для осіб, що провадять незалежну професійну діяльність, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, приписи п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI встановлюють, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, незалежно від того отримала вона у звітному періоді дохід від такої діяльності чи ні, зобов`язана сплатити за такий період єдиний внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

При цьому, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Так, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464-VI встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа №160/3114/19, від 04 грудня 2019 року справа №440/2149/19, від 23 січня 2020 року справа №480/4656/18, від 17 серпня 2020 року справа №140/1679/19.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно довідок про доходи від 06.12.2021 №07.12.2021 №04/652 та від 06.12.2021 №04/653, виданих Акціонерним товариством "Житомиробленерго", з 12.09.2002 позивач працює на вищезазначеному підприємстві, як найманий працівник, та отримав в 2019 році дохід в розмірі 508740,75 грн, з якого страхувальником був сплачений єдиний соціальний внесок в розмірі 110299,95 грн, а в 2020 році дохід в розмірі 730374,87 грн, з якого страхувальником був сплачений єдиний соціальний внесок в розмірі 146035,09 грн.

Тобто, в спірний період, за який контролюючий орган нарахував позивачу зобов`язання з єдиного внеску в розмірі 17857,84 грн, ОСОБА_1 був застрахованою особою в системі державного соціального страхування, а всі податки з отриманого ним доходу, в тому числі і єдиний внесок, сплачував за нього роботодавець Акціонерне товариство "Житомиробленерго", як податковий агент.

Однак, податковий орган не врахував цю обставину при прийнятті спірної вимоги, що свідчить про необґрунтованість нарахованої відповідачем позивачу суми єдиного соціального внеску.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.02.2018 у справі 826/15139/16 суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, вирішувати питання, які належать до його компетенції, усувати необґрунтованість оскаржуваного рішення в ході судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26.02.2021 №Ф-236772-51.

Крім того, правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлені Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021 (Порядок).

Відповідно до п. 1 глави 4 розділу V Порядку, працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.

Так у постановах від 19.02.2019 у справі №825/999/17 та від 25.03.2020 у справі №826/9288/18 Верховний Суд зауважив, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення з особової картки ОСОБА_1 відомостей щодо нарахування сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 17857,84 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.