Справа № 200/1949/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року справа №200/1949/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року (повне судове рішення складено 26 липня 2023 року) у справі № 200/1949/23 (суддя в І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

09.05.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області, Управління), в якій просила визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Донецькій області, оформлену листом від 02.03.2023 №2968-1905/М-02/8-0500/23, про не включення до попереднього розрахунку трудового стажу, що підтверджуються відомостями, що містяться в дублікаті трудової книжки від 26.04.2000 серії НОМЕР_1 ; зобов`язати відповідача зарахувати трудовий стаж ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком період роботи в Українському державному підприємству поштового зв`язку Донецька дирекція Державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Донецький центр обробки та перевезені пошти з 15.12.1981 по 31.07.1995, а також страховий страж перебування на обліку в Ясинуватському міському центрі занятості с 01.11.1995 по 21.11.1996; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати з оплати судового збору в розмір 1073,60 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідачем протиправно не враховані періоди роботи з дублікату трудової книжки від 26.04.2000 серії НОМЕР_2 , чим порушено її законні права та інтереси.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не включення до попереднього розрахунку трудового стажу періоди роботи, що містяться в дублікаті трудової книжки від 26.04.2000 серії НОМЕР_1 .

Зобов`язано Управління зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи в Українському державному підприємству поштового зв`язку Донецька дирекція Державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Донецький центр обробки та перевезені пошти з 15.12.1981 по 31.07.1995, а також період перебування на обліку в Ясинуватському міському центрі занятості с 01.11.1995 по 21.11.1996.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не дослідив той факт, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Головне управління наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV), починаючи - з 1 січня 2023 року, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 30 років.

Страховий стаж заявниці на дату звернення складає 19 років 10 місяців 23 дні. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно дублікату трудової книжки від 26.04.2000 НОМЕР_1 : - з 15.12.1981 по 31.07.1995, з 01.11.1995 по 21.11.1996, оскільки запис виконано до дати заповнення дублікату трудової книжки, окремих документів на підставі яких внесено запис не надавалися.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_3 , тобто загального пенсійного віку досягне в листопаді 2023 року.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою від 16.01.2023 про попередній розрахунок пенсії. До заяви позивачкою надано скановані копії оригіналів документів: - паспорт; ідентифікаційний код; трудова книжка (дублікат); свідоцтво про народження дитини.

Листом ГУ ПФУ в Донецькій області від 02.03.2023 №2968-1905/М-02/8-0500/23 повідомлено позивачку, що страховий стаж на дату звернення складає 19 років 10 місяців 23 дні. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно дублікату трудової книжки від 26.04.2000 року НОМЕР_1 : з 15.12.1981 по 31.07.1995, з 01.11.1995 по 21.11.1996, оскільки запис виконано до дати заповнення дублікату трудової книжки, окремих документів на підставі яких внесено запис не надавалися.

Відповідно до довідки Донецького центру обробки та перевезення пошти ОСОБА_1 у період з 01.01.1991 по 31.07.1996 працювала на посаді начальника лінійної дільниці Ясинуватської ВПП (а.с.18).

Довідкою Донецького центру обробки та перевезення пошти підтверджено, що ОСОБА_1 працювала у наступні періоди: 15.12.1981 прийнята до Ясинуватської ВПП на посаду електромонтера лінії 2 категорії; 10.11.1982 позивачку призначено на посаду начальника поштового вагону 1 категорії Ясинуватського ВПП; 19.09.1983 переведено на посаду диспетчера Ясинуватської ВПП; 17.05.1984 призначено на посаду заступника начальника Ясинуватської ВПП; 16.11.1987 призначено на посаду заступника начальника Донецького ВПП з 01.01.1988; 01.07.1988 звільнена з посади та направлена до Ясинуватського РУС (а.с.19).

Згідно з довідкою ТОВ «КФ «Дельта» від 28.04.2000 ОСОБА_1 у період з 22.11.1996 по 28.04.2000 працювала на посаді техніка-технолога на ТОВ «КФ «Дельта». Трудова книжка ОСОБА_1 втрачена з вини товариства, виданий дублікат трудової книжки (а.с.20).

Відповідно до довідки Ясинуватського міського центру зайнятості від 05.04.2000 №130 ОСОБА_1 у період з 01.11.1995 по 21.11.1996 перебувала на обліку в Ясинуватському міському центрі зайнятості. З 09.04.1996 по 17.07.1996 проходила професійне навчання за направленням центру зайнятості (а.с.21).

Відповідно до дублікату трудової книжки від 26.04.2000 року НОМЕР_1 ОСОБА_1 : 15.12.1981 прийнята до Ясинуватської ВПП на посаду електромонтера лінії 2 категорії; 10.11.1982 позивачку призначено на посаду начальника поштового вагону 1 категорії Ясинуватського ВПП; 19.09.1983 переведено на посаду диспетчера Ясинуватської ВПП; 17.05.1984 призначено на посаду заступника начальника Ясинуватської ВПП; 16.11.1987 призначено на посаду заступника начальника Донецького ВПП з 01.01.1988; 01.07.1988 звільнена з посади та направлена до Ясинуватського РУС; з 01.07.1988 по 01.01.1991 позивачка працювала на посаді начальника лінійної дільниці Ясинуватського вузлу зв`язку; з 01.01.1991 по 31.07.1995 позивачка працювала на посаді начальника Ясинуватської дільниці Донецького центру оброблення й перевезення пошти; з 01.11.1995 по 21.11.1996 перебувала на обліку в Ясинуватському центрі зайнятості; з 22.11.1996 по 28.04.2000 працювала на посаді техніка-технолога на ТОВ «КФ «Дельта».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788), Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», Законом Союзів Радянських Соціалістичних Республік від 15.05.1990 №1480-I «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР» (далі по тексту Закон СРСР № 1480), тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі № 1788.

Закон № 1788 відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Законом № 1058 визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058).

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Навівши відповідні мотиви, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги.

В той же час, місцевим судом не враховано наступне.

Із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 до Управління не зверталась, а останнім будь-якого рішення з питання призначення або відмови в призначенні їй пенсії не приймалось.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою від 16.01.2023 про попередній розрахунок пенсії.

Натомість, попередній розрахунок розміру пенсії, яку позивач теоретично міг би отримувати у випадку призначення пенсії за віком, або яким визначена відсутність права на пенсію, як у цій справі, не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення його прав.

Право на судовий захист гарантоване статтею 55 Конституції України. Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За змістом частини першої статті 4 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень є нормативно-правовим або індивідуальним актом.

Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

На цій підставі колегія суддів доходить до висновку про те, що попередній розрахунок пенсії є формою надання консультації пенсіонеру, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, оскільки не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, а лише носить інформаційний характер.

Таким чином, встановивши, відсутність рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які б створювали певні правові наслідки для позивача або порушували його права, суд першої інстанції мав дійти висновку про неможливість перевірки правильності обчислення попереднього розміру пенсії позивачки.

Натомість, колегія суддів зазначає, що питання стосовно правильності призначення або відмови в призначенні пенсії позивачці відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" може бути вирішеним в майбутньому у разі прийняття Управлінням передбаченого законодавством рішення щодо призначення або відмови в призначенні пенсії позивачці за віком та оскарження такого рішення нею в судовому порядку.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі "Кудла проти Польщі" Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №465/3058/15-а у схожих правовідносинах.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 200/1949/23 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Повне судове рішення 31 жовтня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар