Справа № 420/14894/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 81-23 від 05.06.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 23 червня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 81-23 від 05.06.2023 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що 06.03.2023 року він повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 05.06.2023 року № 81-23 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14 червня 2023 року позивач отримав повідомлення видане Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 109 від 08.06.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що існує ризик його переслідувань, оскільки позивач є курдом за етнічною приналежністю, а також через те, що існує зв`язок між відкритим кримінальним провадженням в Туреччині щодо позивача та його етнічною приналежністю і політичною діяльністю у курдській «Демократичній партії народів». Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що ДМС що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ви 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 28 червня 2023 року вказаний позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Заявою від 05.07.2023 року (вхід. № 22390/23) позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

24 липня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з витребуваними судом документами (вхід. № 24837/23).

Станом на 30 жовтня 2023 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Згідно матеріалів особової справи встановлено, що на початку 2012 року позивач нелегальним шляхом вибув з Туреччини (м. Адана) до м. Ербіль (Ірак, икський Курдистан), де проживав до 2015 року. На території Іраку позивач здійснив спроби тимчасової легалізації в країні шляхом звернення 11.02.2013 року до УВКБ ООН, його було документовано свідоцтвом претендента на отримання статусу біженця, дійсним до 28.03.2015 року, кінцевого рішення за результатами розгляду заяви про набуття міжнародного захисту прийнято не було. На території Іраку позивач також звертався до дипломатичного представництва (Консульства Туреччини в м. Ербіль), де отримав паспортний документ громадянина Туреччини серії НОМЕР_1 , на підставі якого здійснено виїзд з Іраку та в`їзд в Україну 29.08.2015 року, де уклав шлюб із громадянкою України та 13.07.2017 року документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

30.10.2018 року позивача затримали співробітники Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області відповідно до ст. 208, ст. 582 КПК України на підставі ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016 року, виданого 2 Вищим кримінальним судом м. Адана (Туреччина) для притягнення до кримінальної відповідальності по звинуваченню «умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу».

22.12.2018 року позивач подав через чергового помічника ДУ ОСІ заяву від 20.12.2018 року на ім`я начальника Управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за своєю національністю він є курдом і на цій підставі підданий переслідуванням в республіці Туреччина, яку міграційна служба розглянула в порядку ЗУ «Про звернення громадян» через невідповідність встановленим вимогам та роз`яснила позивачу порядок такого звернення.

24.01.2019 року позивач особисто звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.02.2019 за розглядом заяви та особової справи №2019ОD0020 позивача, на підставі проведених анкетування, інтерв`ю та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП та отриманих екстрадиційних матеріалів, заступником начальника управління начальником відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача із додатками №№1,2,3 до нього (інформаційні матеріали до висновку).

13.02.2019 року ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі наказу №30 від 13.02.2019 року на ім`я позивача склало повідомлення №5/1-1-43 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з наказом №30 від 13.02.2019 року позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 04.06.2019 року у справі № 420/946/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постановою Верховного Суду від 29.01.2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.02.2019 року № 30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

В матеріалах особової справи наявний лист відповідача 1 від 16.07.2020 року № Є-1205/6/5101-20/5100.5.1/7324-20 «Щодо проблематики міжнародного захисту», в якому вказано, що позивач повторно звернувся до міграційної служби із заявою, датованою 30.06.2020 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте така заява не може бути прийнятою до розгляду, оскільки не підпадає під вимоги ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.09.2020 року позивач знову звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні, проте на вказане звернення йому направлено лист №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», у якому вказано, що повторне клопотання не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», оскільки містить ідентичні відомості, що вже містяться в особовій справі та вже розглядались з боку міграційної служби та судових інстанцій.

Вважаючи, що ГУ ДМС в Одеській області допустило протиправну бездіяльність щодо не прийняття заяви від 17.09.2020 року, позивач звернувся до суду з позовною заявою у справі № 420/12801/20, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.09.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року № 649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 року.

25.10.2021 року ГУ ДМС в Одеській області взяло до розгляду заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.07.2020 року № 243. Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що він є курдом та коли був дитиною турецька армія спалила їх село, оскільки вони не надали інформацію про курдів. Коли позивач виріс, він приєднався до курдської партії і брав участь в мирній демонстрації щодо прав курдів, що підтверджується відповідними фотографіями. При цьому, турецькі партії, які виступають проти курдів, дізнавшись про участь позивача у вказаній демонстрації, приїхали до нього на роботу та стріляли в позивача, його батька та братів. Заявник вважає, що турецькі партії звинуватили його та брата у вбивстві людини, але суд через відсутність доказів визнали невинним його брата, а позивач не міг явитись до суду, оскільки втік через страх перед турецькими партіями. Перебуваючи в Іраку, позивач дізнався, що турецькі партії його шукають, а тому він вирішив поїхати в Україну. Заявник не хоче повертатись до країни громадянського походження, оскільки там він та його дитина будуть в небезпеці.

До вказаної зави позивач додав:

- фотографії, які зроблені зі слів позивача під час мітингу політичної партії BDP та фотографії із зображенням прапору партії BDP, розташованому за місцем роботи позивача та його родичів на території Туреччини;

- копія свідоцтва претенденту на отримання статусу біженця за мандатом УВКБ ООН серії 194-13С02549, виданого 28.09.2014 у м. Ербіль (Ірак, Іракський Курдистан) строком дії до 28.03.2015 разом з перекладом з англійської на українську мови;

- роздруківка ІКП щодо подій збройного конфлікту 1994 року на території Туреччини разом з перекладом з турецької на українську мови ;

- витяги з матеріалів кримінального провадження, порушеного по відношенню до заявника на території Туреччини з перекладом з турецької на українську мови.

12.11.2021 року ГУ ДМС в Одеській області винесло повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-655, яке позивач отримав під підпис 16.11.2021 року на підставі прийнятого наказу № 217 від 12.11.2021 року.

22.11.2021 року позивач подав скаргу до ДМС України, в якій просив визнати наказ від 12.11.2021 року № 217 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та скасувати, а також зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення такого питання щодо позивача.

За результатами розгляду вказаної скарги ДМС України склало висновок від 11.01.2022 року о/с № 2021OD0242 щодо доцільності відхилення скарги позивача та рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.01.2022 року № 02-22.

Не погоджуючись з прийнятим ДМС рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2022 року по справі № 420/4089/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 року по справі № 420/4089/22 було відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до ДМС України, Головного управління Державної міграційної

служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 11.01.2022 року № 02-22 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Верховного суду від 16.01.2023 року по справі № 420/4089/22 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 року.

06.03.2023 року ОСОБА_1 втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту в Україні.

В якості причини звернення позивач вказав на нововиявлені обставини, які, на його думку унеможливлюють його добровільне повернення до країни громадянської належності. Так, він повідомив, що до моменту виїзду з території Туреччини в 2012 році був членом опозиційних про курдських політичних партій, зокрема «ВВР» та «НОР», активно займався політичною діяльністю, в тому числі шляхом участі у мітингах та розміщення відповідної політичної пропаганди на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook». Зі слів особи, за час його перебування поза межами Туреччини правоохоронними структурами країни громадянської належності було порушено кримінальну справу за ознаками пропаганди тероризму, через розміщення заявником в соціальній мережі «Facebook» фотокартки засновника «Робітничої партії Курдистану» ОСОБА_4 . Позивач стверджує, що станом на теперішній час на території Туреччини видано ордер на його арешт за вказаною кримінальною справою, яку шукач захисту вважає політично вмотивованою.

У якості додаткових причин небажання повертатись до країни своєї громадянської належності позивач повідомив про дискримінацію курдської меншини на території Туреччини на національному рівні.

24 березня 2023 року ГУДМ в Одеській області видано наказ № 60 від 24.03.2023 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1 (а.с. 176 том 4).

01 травня 2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-58 том 4).

У зазначеному висновку вказано, що клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Туреччини. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє права заявниці залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для проживання в нашій країні. З урахуванням вищезазначеного, відповідно до абзацу 5 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Туреччини на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 червня 2023 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №81-23 (а.с. 40 том 4), згідно з яким, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2023OD0015 громадянина Туреччини прізвище: ОСОБА_5 , ім`я: ОСОБА_6 , по батькові: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частин першої статті 1 Закону, відсутні та прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Туреччини ОСОБА_1 .

Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_1 №109 від 08.06.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з наступним:

- подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

- отримана від Вас інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою (а.с. 30 том 4).

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 81-23 від 05.06.2023 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Згідно з ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої та восьмої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону № 3671-VI).

Суд встановив, що підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI через очевидну необґрунтованість клопотання. У висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС в Одеській області, зокрема, вказало що приймаючи до уваги попередні звернення заявника за міжнародним захистом, елемент наявності в нього певних політичних переконань та пов`язану з цим належність до прокурдських політичних організацій (зокрема «НОР»), визнається територіальним органом ДМС об`єктивно неправдоподібним. Надані ним «документи», які слугували підставою для третього звернення за міжнародним захистом у якості нововиявлених

обставин не рахуються у якості об`єктивних документальних доказів по справі з урахуванням проведеного аналізу. Надані заявником роздруківки статей з мережі Інтернет про переслідування членів політичної партії «HDP» на території Туреччини також не мають жодного відношення до викладених ним причин виїзду за межі Туреччини та звернення за міжнародним захистом в Україні. Елементи політичної діяльності шукача захисту та його членства в окремих політичних організаціях на території Туреччини визнаються територіальним органом ДМС очевидно необґрунтованими. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що у випадку повернення до Туреччини заявник може стати об`єктом політичного переслідування з боку турецького уряду.

При цьому, суд приймає до уваги доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, де він посилається на норми Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту».

Зокрема, суд встановив, що у статті 33 Глави 3 Розділу 2 вказаної Директиви міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до пункту 36 Директиви, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось ГУ ДМС в Одеській області з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попереднього звернення позивача від 24.01.2019 року та від 25.10.2021 року.

Суд зазначає, що встановлені судом обставини та факти у рішеннях суду по справі № 420/946/19 року та № 420/4089/22, які набрали законної сили мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, у судовому рішенні у справі № 420/946/19 суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

У судовому рішенні у справі № 420/4089/22, зокрема суд дійшов висновку, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Аналізуючи повторне звернення позивача із заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порівнюючи його із попередніми двома зверненнями позивача, суд встановив наявність розбіжностей.

Так, в ході опитування позивач повідомив, що отримання документального доказу, а саме підтвердження членства в опозиційній політичній партії «Народно-демократична партія» - «НDР» стало основною підставою для повторного (третього) звернення за міжнародним захистом (арк.6 анкети від 06.03.2023 року). В ході опрацювання клопотання шукач захисту зазначив, що раніше був членом політичної партії «ВDР», яка припинила свою діяльність та була зареєстрована під новою назвою «НDР» (арк.2 співбесіди від 06.03.2023).

Зі слів особи, діяльність політичної партії «НDР» не є забороненою на території Туреччини (арк.2 співбесіди від 05.04.2023), члени вказаної партії представлені в турецькому парламенті (арк.6 співбесіди від 20.03.2023). Під час опитування заявник не надав деталізованих пояснень стосовно політичної мети, діяльності, та участі організації у сучасному політичному житті Туреччини (арк.1, 2 заяви від 06.03.2023). Заявник також повідомив про переслідування членів вказаної партії з боку турецького уряду, зазначивши, що воно має вибірковий характер (арк.6 співбесіди від 20.03.2023).

У якості підтвердження позивач надав до ДМС копію форми (анкети) для набуття членства в політичній партії «Народно-демократична партія» - «НDР», документ підписано 30.11.2012. Під час опитування позивач пояснив, що особисто отримав вказаний документ на території Туреччини в м. Дідім, зазначений документ підтверджує лише факт реєстрації заявника членом вказаної партії, без надання відповідної партійної посади або обов`язків (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023).

Разом із тим, аналіз наданого документального доказу та його співставлення з отриманими поясненнями від позивача об`єктивно вказують на елемент надання позивачем завідомо неправдивих відомостей, що підтверджується наступними фактами:

- під час попередніх звернень за міжнародним захистом (за матеріалами особових справ: о/с № 2019OD0020; о/с № 2021OD0242) заявник не повідомляв про факт членства в будь-якій політичній організації на території Туреччини. Під час опитування він не надав переконливих пояснень щодо не надання документальних підтверджень членства в політичній партії раніше, зазначивши, що нібито не мав змоги знайти вказаний документ (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023);

- наданий заявником документальний доказ містить його особистий підпис, який не відповідає його підпису, який проставлено в процедурних документах на території України, а також в паспортному документі гр. Туреччини. В ході опитування пояснити виявлену розбіжність не зміг, зазначивши, що періодично змінює власний підпис (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023), що спростовано вище проаналізованими матеріалами двох попередніх особових справ, які містять його підпис;

- заявник повідомив, що отримав вказаний документ особисто (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023), на документі зазначена дата: 30.11.2012. Разом із тим, за матеріалами першого звернення за міжнародним захистом (о/с № 2019OD0020) встановлюється, що заявник вибув з території Туреччини до Іраку ще в березні 2012 року (арк.4 анкети від 24.01.2019); за матеріалами другого звернення (о/с № 2021OD0242) дату виїзду за межі Туреччини встановити не передбачається можливим, заявником зазначений лише 2012 рік арк.1 анкети від 25.10.2021);

- під час третього звернення проведено опитування шукача захисту за виявленими розбіжностями, отримано відомості про виїзд з Туреччини в червні 2012 року, а також в листопаді - грудні того ж року, пояснити надання відмінної інформації, а також зазначити дійсну дату виїзду за межі Туреччини заявник не зміг (арк.4 співбесіди від 24.03.2023);

- назва наданого заявником документального доказу - форма для набуття членства у партії, що не є партійною карткою (посвідченням члена партії), як зазначив шукач захисту під час анкетування (арк.6 анкети від 06.03.2023). Відповідно до інформації по країні походження, підготовленої Бюро з імміграції та притулку Канади, бажаючі громадяни Туреччини можуть звернутись до місцевого офісу «НDР» для подачі заявки на членство в політичній партії, такі клопотання розглядаються протягом місяця, на підтвердження членства в партії особі видається відривний корінець (квитанцію) форми на вступ;

- аналіз наданого заявником документального доказу містить від цифроване зображення печатки «НDР», яка містить дату: 2023 рік, що не збігається з датою заповнення документу: 30.11.2012;

- наданий документальний доказ містить надрукований поштовий індекс відправника - торгівельний центр в населеному пункті Віла-Нова-де-Гая, Португалія. Зі слів заявника, документ був знайдений членами його родини, відправлений третій особі, яка вже остаточно направила документ на адресу перебування шукача захисту в січні 2023 року (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023).

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача, що з урахуванням виявлених розбіжностей та нечітких пояснень позивача стосовно обставин заповнення документу, його подальшої «втрати» та отримання копії в поточному році, наданий заявником документальний доказ не рахується у якості підтвердження його офіційного членства в політичній партії «НDР» на території Туреччини.

Додатково, позивач надав до ДМС 3 кольорові фотокартки, на яких він зображений разом з іншими особами, з прапорами «YPG» та зображенням А.Оджаллана. В ході опитування пояснив, що фото були зроблені в м. Адана (Туреччина) в 2011 році, під час офіційного мітингу курдського населення за відстоювання власних прав і свобод. Зі слів особи, після проведення вказаного мітингу його та інших учасників було безпідставно затримано турецькими правоохоронними структурами (арк. 3 співбесіди від 24.03.2023).

Як зазначає відповідач, аналіз наданих фотокарток вказує на те, що на трьох фото зображений заявник разом з іншими особами, заявник тримає у руках трикутний жовтий стяг із надписом «YPG», інші особи тримають прапори із зображенням обличчя засновника «Робітничої партії Курдистану» А.Оджаллана, фото зроблені ймовірно в один день, судячи по одягу заявника. Відповідно до проведеного аналізу фото № 1 встановлюється, що воно зроблено на фоні Парламенту Іракського Курдистану в м. Ербіль (Ірак), жовтий стяг із надписом «YPG» належить «Загонам народної оборони» - курдського ополчення на території Сирії, яке дії на території регіону з 2011 року.

З огляду на викладене, суд приймає до уваги доводи відповідача, що надані заявником фотокартки зроблені на території Іраку (м. Ербіль), ймовірно після виїзду з території Туреччини не мають жодного відношення до висловленої ним «політичної діяльності» на території країни його громадянської належності та надані фотокартки не можуть рахуватися у якості документальних доказів наявності в заявника переслідування або дискримінації на території Туреччини.

Приймаючи до уваги попередні звернення заявника за міжнародним захистом, суд погоджується з доводами відповідача, що елемент наявності в нього певних політичних переконань та пов`язану з цим належність до прокурдських політичних організацій (зокрема

«НDР»), є об`єктивно неправдоподібним та надані позивачем документи, які слугували підставою для третього звернення за міжнародним захистом у якості нововиявлених обставин не рахуються у якості об`єктивних документальних доказів по справі з урахуванням проведеного аналізу. Надані позивачем роздруківки статей з мережі Інтернет про переслідування членів

політичної партії «НDР» на території Туреччини також не мають жодного відношення до викладених ним причин виїзду за межі Туреччини та звернення за міжнародним захистом в Україні.

Під час третього звернення за міжнародним захистом позивач також повідомив про нові обставини власного кримінального переслідування на території Туреччини, а саме факт порушення кримінальної справи та об`явлення у розшук за ознаками пропаганди тероризму, через розміщення ним в соціальній мережі «Facebook» фотокартки засновника «Робітничої партії Курдистану» ОСОБА_4 (арк. 3 заяви від 06.03.2023; арк. 3, 4 співбесіди від 20.03.2023). Заявник повідомив, що розмістив фото ОСОБА_8 в соціальній мережі «Facebook» у період 2011 - 2012 років, під час здійснення підготовки до певного мітингу (арк.4 співбесіди від 20.03.2023), про обставину порушеної кримінальної справи дізнався в січні 2023 року, після отримання відповідних підтверджень від рідної сестри (арк.4 співбесіди від 20.03.2023).

На підтвердження власних слів заявник надав до ДМС 3 документи: обвинувальний акт № 2011/1563 Офісу генерального прокурора Туреччини за ознаками скоєння заявником злочину (пропаганда територистичної діяльності), складений 29.10.2011 року в м. Діарбакир (Туреччина); рішення Мирового суду з кримінальних справ м. Діарбакир щодо видачі ордеру на арешт заявника від 24.02.2023 року та ордер на арешт, виданий Мировим судом з кримінальних справ м. Діарбакир від 22.10.2022 року.

В ході опитування позивача стосовно наданого елементу, ДМС виявлені суттєві розбіжності, а саме:

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту повідомив, що через політичну належність до партії «НDР» розповсюджував політичні фото та відео (без додаткових уточнень щодо змісту розповсюджуваної інформації) в соціальній мережі «Facebook», через що було порушено кримінальну справу та видано ордер на арешт заявника (арк. 3 заяви від 06.03.2023). В ході анкетування розповів, що його нібито обвинувачують у пропаганді терористичного угруповання з абревіатурою «YPG», водночас інформацією про вказане угруповання заявник не володіє (арк.6 анкети від 06.03.2023). Під час співбесіди шукач захисту повідомив, що підставою для кримінального переслідування стало розміщення ним у соціальній мережі «Facebook» фотокартки засновника «Робітничої партії Курдистану» ОСОБА_4 (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023).

Аналіз наданих позивачем документальних доказів очевидно вказує на їхню логічну невпорядкованість з одного боку, не володіння заявником змісту наданих документів та суттєві розбіжності в датах, на що вказують наступні факти:

- зі змісту першого документу встановлюється, що офісом Генерального прокурора м. Діарбакир підготовлено обвинувальний акт стосовно заявника до Вищого кримінального суду м. Діарбакир 29.10.2011, зазначена в документі дата вчинення злочину - 22.10.2011. Наступним документом встановлюється факт видачі ордеру на його арешт тією ж датою (29.10.2011), на підставі рішення Мирового суду з кримінальних справ м. Діарбакир. Разом із тим, рішення Мирового суду з кримінальних справ м. Діарбакир датується 24.02.2023 року;

- аналіз отриманих копій документів вказує на існування відповідних елементів захисту (перевірки) у вигляді QR-коду, розміщеному в правому нижньому куті кожного документу. Разом із тим, зчитати QR-коди не передбачається можливим, на двох документах вони пошкоджені при копіюванні, третій документ має наднизьку роздільну здатність, що унеможливлює зчитування такого коду;

- в ході опитування за змістом наданих документальних доказів встановлено, що шукач захисту фактично не володіє змістом вказаних документів (арк.5 співбесіди від 20.03.2023), а також не пам`ятає їхню кількість (арк.2 співбесіди від 24.03.2023). Також, з його слів встановлено, що вказані документи він отримав від рідної сестри в січні 2023 року (арк.5 співбесіди від 24.03.2023), в той же час, власноруч написана шукачем захисту дата заповнення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 07.02.2023 року (арк.4 заяви від 06.03.2023), тобто раніше дати складання рішення Мирового суду з кримінальних справ м. Діарбакир від 24.02.2023 року про винесення ордеру про його арешт;

- під час співбесіди заявник повідомив, що отримав копії вищеперахованих документів від рідної сестри через мобільний застосунок «WhatsUp» (арк.4 співбесіди від 20.03.2023), водночас підтвердити факт переписки із сестрою не зміг (арк.5 співбесіди від 20.03.2023), інформацією про спосіб отримання вказаних документів сестрою також не володіє (арк.4 співбесіди від 20.03.2023). Разом із тим, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник власноруч зазначив, що співробітники турецької поліції навідувались до його родичів в м. Адана та Діарбакир та передали їм зазначені документи (арк. 3 заяви від 06.03.2023);

- за змістом обвинувального акту встановлюється, що заявник, використовуючи власний акаунт в соціальній мережі «Facebook» (посилання), розмістив у відкритому доступі відеозапис під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який звеличує ОСОБА_9 . Зі слів особи під час анкетування, його обвинувачують у пропаганді терористичного угруповання з абревіатурою «YPG» (арк.6 анкети від 06.03.2023), в ході співбесіди він надав інші відомості, зазначивши, що розмістив фото засновника «Робітничої партії Курдистану» ОСОБА_9 на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook» (арк. 3 співбесіди від 20.03.2023). Під час подальшого опитування повідомив, що не має жодних зв`язків із «Робітничою партією Курдистану» (арк.5 співбесіди від 20.03.2023);

- під час заповнення інформаційного листа на особу заявник не надав інформації про наявність в нього акаунту в соціальній мережі «Facebook». В ході опитування повідомив, що станом на теперішній час не має сторінок (акаунтів) у соціальних мережах, раніше існуючий акаунт соціальної мережі «Facebook» він видалив (арк.2 співбесіди від 20.03.2023), підтверджень розміщення будь-яких матеріалів на власній сторінці (у тому числі таких, що є потенційно забороненими відповідно до турецького законодавства) він не має (арк.4 співбесіди від 20.03.2023). Зазначений в наданих документах акаунт у соціальній мережі «Facebook» (посилання) станом на сьогодні не є активним, підтвердити або спростувати факт належності вказаного акаунту до особи шукача захисту не передбачається можливим.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідача, що підтвердити справжність наданих позивачем документів не передбачається можливим, він фактично не володіє їхнім змістом та надає відмінні пояснення стосовно способу їхнього отримання, один з документів виданий пізніше дати заповнення шукачем захисту заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За матеріалами офіційного кримінального переслідування шукача захисту, відповідно до запиту турецької сторони про видачу особи від 22.03.2018 року (за матеріалами о/с № 2019OD0020) встановлюється, що він розшукується правоохоронними органами країни своєї громадянської виключно за скоєння низки злочинів суто неполітичного характеру (умисне вбивство, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень тощо), ордер на арешт за скоєння вказаних злочинів видано 21.03.2016 року, офіційна інформація про раніше порушені кримінальні справи відсутня.

Таким чином, в ході опрацювання третього звернення позивача за міжнародним захистом ДМС встановлені наступні ознаки, які очевидно вказують на наміри уникнення заявником кримінальної відповідальності на території Туреччини, а також затягування відповідної процедури видачі (екстрадиції) особи шляхом неодноразових звернень за міжнародним захистом в нашій країні, на що вказують наступні факти, а саме:

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник не повідомив будь-якої нововиявленої інформації про ситуацію з кримінальним переслідуванням неполітичного характеру на території Туреччини, зазначивши, що є об`єктом іншого, політично вмотивованого переслідування (арк.2, 3 заяви від 06.03.2023);

- в ході опитування заявник повідомив про відсутність нової інформації за вказаною кримінальною справою, водночас повідомив, що іншого підозрюваного по вказаній справі - рідного брата шукач захисту було звільнено після судового засідання (арк.6 співбесіди від 20.03.2023);

- заявник не цікавиться розглядом вказаною кримінальної справи на території Туреччини, зокрема не володіє інформацією про судові засідання, наявність чи відсутність остаточного вироку тощо (арк.2 співбесіди від 24.03.2023);

- заявник надає свідомо неправдиві відомості, зазначаючи, що вказана справа є політично вмотивованою, через його політичну діяльність (арк.2 співбесіди від 05.04.2023);

- заявник додатково підтверджує висловлені раніше твердження про те, що після інциденту на фермі зі стріляниною (що став підставою порушення проти нього кримінальної справи), він свідомо переховувався від слідства, не приймав участі в розслідуванні справи та нелегальним шляхом вибув на територію Іраку (арк.4 співбесіди від 24.03.2023), що об`єктивно свідчить про бажання уникнення відповідальності в країні своєї громадянської належності відповідно до чинного законодавства;

- заявник вважає себе непричетним до скоєння кримінальних правопорушень на території Туреччини, водночас доводити власну невинуватість у визначенним чинним законодавством способом не має намірів, в тому числі через небажання витрачати власний час (арк.2 співбесіди від 24.04.2023).

З огляду на викладене, судом вбачається, що позивач має наміри уникнути кримінальної відповідальності в третій країні шляхом чергового звернення за міжнародним захистом.

Виходячи з наведеного, суд робить висновок, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Туреччини ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відмову у замовленні позову, розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 81-23 від 05.06.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.