Справа № 580/512/23
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2023-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/512/23 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ТИМОШЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Оксененка О.М., Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 06.03.2017 по 30.06.2021;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 06.03.2017 по 30.06.2021.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Станом на 17 жовтня 2023 року відповідачем не надано до суду письмового відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати донарахованої пенсії за період з 06.03.2017 року по день фактичної виплати, відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати" від 19.10.2000 року №2050 та "Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Листом від 01.12.2022 року №7152-7265/С-03/8-2300/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повідомило позивачу про відсутність підстав для виплати компенсації, оскільки компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців доходів, нарахованих громадянам. Додатково повідомлено, що виплата перерахованих пенсій здійснювалась з 1 січня 2018 року. Сума перерахованих пенсій за період із 1 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року, обчислена станом на 1 січня 2018 року, виплачувалась в такому порядку: з 1 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії; з 1 січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії. Виплата доплати пенсії позивача за 2016 - 2017 роки здійснювалася до повного погашення заборгованості - до червня 2021 року включно.

Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість пенсійного органу, з 01.01.2016 року, підлягає виплаті позивачеві в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, а тому враховуючи, що відповідачем з 01.01.2016 не були порушені строки виплати пенсії позивача, передбачені Постановою №103, підстави для нарахування компенсації за втрату частини доходів відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159). Усі нормативно правові акти в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно вимог ст.1-2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно змісту статті 4, 6 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (ст. 7 Закону № 2050-ІІІ).

У відповідності до вимог п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159 (далі Порядок № 159, чинний та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі - Закон № 2262-XII, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі, пенсій.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Як вбачається з матеріалів справи та листа ГУ ПФУ в Черкаській області від 01.12.2022 року №7152-7265/С-03/8-2300/22, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пенсійним органом здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2016 року.

Сума перерахованих пенсій, виплачувалась ОСОБА_1 в такому порядку:

- з січня 2019 року до 31.12.2019 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії;

- з січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії.

Загальна сума доплати пенсії ОСОБА_1 за 2017 рік становила 14 015,34 грн. і виплачувалась в порядку, передбаченому Постановою № 103 та Постановою № 1088, а саме:

- з січня 2019 року до 31.12.2019 року - по 291,99 грн. щомісяця (14 015,34 грн. : 24 місяці *50%);

- з січня 2020 року - до повної виплати розрахованої суми - по 583,97 грн. щомісяця до 30.06.2021 року (14 015,34 грн. : 24 місяці *100%).

Як зазначає, у вищевказаному листі, пенсійний орган виплата доплати пенсії ОСОБА_1 за 2017 рік здійснювалась до повного погашення заборгованості - до червня 2021 року включно.

Обґрунтовуючи правомірність дій щодо поетапної виплати позивачу перерахованої пенсії, за період з 2017 року, відповідач посилається на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103, а також постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати пенсій окремим категоріям громадян» від 24 грудня 2019 року № 1088.

Колегія суддів наголошує, що питання щодо виплати перерахованої згідно постанов Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 та від 24.12.2019 року № 1088 пенсії не є предметом розгляду даної справи.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що 19.11.2019 року набрало законної сили судове рішення у справі № 826/12704/18 щодо скасування п. 3 постанови КМУ від 21.02.2018 року № 103 щодо розстрочення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), тобто, в тому числі, позивачу у даній справі.

Також, 29.09.2020 року набрало законної сили судове рішення у справі № 640/620/20 про визнання протиправною та нечинною частини 2 пункту 1 постанови КМУ від 24.12.2019 року № 1088 щодо розстрочення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), тобто, в тому числі, позивачу у даній справі.

Будь-яких доводів щодо підстав затримки виплати заборгованості з перерахованої пенсії позивача, відповідачем не наведено.

Відповідач лише посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 та від 24.12.2019 року № 1088.

Водночас, в період виплати заборгованості перерахованої пенсії, починаючи з 29.09.2020 року по червень 2021 року вказані постанови не були чинними на законодавчому рівні.

Отже з 29.09.2020 нормативне регулювання правовідносин щодо виплати перерахованої позивачу за період із 01.01.2016 по 31.12.2017 пенсії не передбачало поетапного порядку її виплати.

Колегія суддів зазначає, що після визнання нечинною постанови №1088 дії Головного управління щодо подальшої поетапної виплати перерахованої пенсії є такими, що вчинені не на підставі наданих повноважень та не у спосіб встановлений законодавством, адже жодним нормативно правовим актом після 29.09.2020 не встановлювався інший строк (відтермінування чи розстрочення) виплати пенсії перерахованої за період із 01.01.2016 по 31.12.2017.

Таким чином після 29.09.2020 відповідач повинен був без невиправданих зволікань вчинити дії спрямовані на виплату перерахованої позивачу пенсії, а в протилежному випадку невиплачені суми пенсії вважаються доходами, що виплачуються із порушенням строку.

Будь-яких доводів щодо підстав затримки виплати заборгованості з перерахованої пенсії позивача, відповідачем не наведено.

Відповідач лише посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 та від 24.12.2019 року № 1088.

Водночас, в період виплати заборгованості перерахованої пенсії, починаючи з 29.09.2020 року по червень 2021 року вказані постанови не були чинними на законодавчому рівні.

З огляду на те, що відповідачем не наведено жодних підстав для затримки виплати заборгованості з перерахованої пенсії, у період з 06.03.2017 року по 31.06.2021 року, починаючи з 29.09.2020 року та фактично вказана сума пенсії виплачена в повному обсязі у червні 2021 року, тобто, із затримкою на один і більше календарних місяців, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу (пенсії) у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за весь час затримки, який у спірних правовідносинах становить - з 29.09.2020 року по червень 2021 року.

Колегія суддів зазначає, що у заявленому позові позивач посилається на порушення виплати перерахованої пенсії з 06.03.2017 року, однак, не вказує, за який період затримки йому має бути виплачена компенсація втрати чистини доходу (щодо отримання пенсії за наведений період).

За встановлених у сукупності обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню із визначенням періоду затримки перерахованої пенсії з 06.03.2017 року по 31.12.2017 року (поетапність виплати до 01.01.2018) та з 29.09.2020 року по червень 2021 року (день виплати заборгованості пенсії).

Щодо строку звернення із заявленим позовом, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 240/186/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 460/4188/20, від 20 квітня 2022 року у справі № 461/1390/16-а, згідно яких, у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді органу Пенсійного фонду України про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду.

Застосовуючи вказані висновки ВС до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, ГУ ПФУ у Черкаській області надало відповідь позивачу 01.12.2022 року, про що свідчить лист, яким позивачу відмовлено у виплаті вищевказаної компенсації (а.с.81).

Саме про таке за своєю суттю публічно-владне управлінське рішення йдеться й у положеннях частини першої статті 7 Закону № 2050-ІІІ.

За таких обставин, саме з моменту отримання зазначеного листа-відповіді розпочався перебіг передбаченого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку для звернення до суду із заявленими позовними вимогами, відповідно позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050 та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 24.10.2011 № 6-38цс-11, від 18.11.2014 № 21-518а14, від 11.07.2017 № 21-2003а16, постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17.

З матеріалів справи вбачається, що період нарахування компенсації закінчується у червні 2021 року, оскільки у цьому місяці проведено повну виплату позивачу пенсії перерахованої за період із 06.03.2017 по 31.12.2017.

З огляду на викладене у сукупності колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті компенсації за період затримки виплати пенсії із листопада 2020 року по червень 2021 року та зобов`язання виплатити спірну компенсацію за цей період.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», має право на компенсацію за втрату частини пенсії, у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої пенсії, заборгованість по якій остаточно була виплачена у червні 2021 року.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Доводи викладені відповідачем є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Таким чином, відповідач діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано та незаконно.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позово ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії, обраховуючи суму компенсації за період затримки виплати із листопада 2020 року по червень 2021 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Оксененко О.М.

Суддя Сорочко Є.О.