Справа № 260/2816/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2816/23 пров. № А/857/14921/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року, ухвалене суддею Дору Ю.Ю. у м.Ужгороді Закарпатської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №260/2816/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправною відмову у звільненні; зобов`язати прийняти рішення, яким звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаними судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наявності у позивача права на звільнення з військової служби, оскільки його дядько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 потребує постійного догляду, відповідно до Висновку №93 від 08.07.2022 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися. Зазначає, що дочка ОСОБА_2 ОСОБА_3 не може піклуватись про рідного батька у зв`язку із доглядом за сином, який є також особою з інвалідністю, а син ОСОБА_2 ОСОБА_4 на даний час проживає у Чехії. Згідно доводів скаржника, факт того, що він є єдиним, хто може турбуватись про дядька, засвідчується зокрема довідкою Іршавської міської ради Закарпатської області від 26.04.2023 №01-34/1132, згідно якої ОСОБА_1 перебуває на обліку як надавач соціальних послуг на непрофесійній основі по догляду за ОСОБА_2 , однак наведені обставини не були враховані ні відповідачем, ні судом першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів судом достовірно встановлено, що 1 відділом Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Закарпатської області був призваний та направлений 19.03.2022 до військової частини ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 19.03.2022 № 12 ОСОБА_1 призначено до військової частини стрільцем 2 відділення 3 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 .

06.03.2023 позивач звернувся з рапортом (вхід. № 8/1764) про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю сімейних обставин, а саме, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка визнана недієздатною за висновком ЛКК та відсутні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд.

До вищезазначеного рапорту позивачем було додано копію військового квитка від 08.09.2009 серії НОМЕР_2 , копію довідки від 01.03.2023 № 249/07, копію висновку ЛКК від 08.07.2022, копію висновку від 08.07.2022 № 93, акт обстеження житлово-побутових умов від 14.02.2023 № 01-41/77, копію акту проведення обстеження сім`ї від 15.02.2023 № 80, заяву про згоду отримувати соціальні послуги, заяву про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, копію пенсійного посвідчення від 08.11.2017 № НОМЕР_3 , копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13.07.2017 серії АВ № 0926154, копію картки фізичної особи платника податків від 02.08.2005, копію паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 .

За результатами розгляду рапорту, військова частина листом від 27.03.2023 № 717 повідомила позивача про відсутність підстав для його звільнення з військової служби.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною 3 статті 24 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період, під час воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абз.7).

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII).

Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року (далі -Положення № 1153), яким визначається порядок проходження громадянами України (громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно п. 2 Положення №1153 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять, військову службу: за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до п. п. 5-7 Положення №1153 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пунктом 260 Положення №1153 визначено, що під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених ст. 26-2 названого Закону.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із абзацом 2 пункту 225 Положення від 10.12.2008 №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

У пункті 233 Положення від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

-підстави звільнення з військової служби;

-думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

-районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно доводів позивача, він має право на звільнення на підставі абзацу 7 пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підставою для відмови у звільненні позивачу з військової служби слугувало те, що відповідачем встановлено наявність інших осіб, які можуть нести постійний догляд за ОСОБА_2 , тоді як положення частини 4 ст. 26 Закону №2232 вказують про осіб, які здійснюють постійний догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Так, з наявних у матеріалах справи доказів судом апеляційної інстанції встановлено, що 06.03.2023 позивач звернувся із рапортом про звільнення його з військової служби позивач, до якого було долучено пакет документів, а саме: копію військового квитка від 08.09.2009 серії НОМЕР_2 , копію довідки від 01.03.2023 № 249/07, копію висновку ЛКК від 08.07.2022, копію висновку від 08.07.2022 № 93, акт обстеження житлово-побутових умов від 14.02.2023 № 01-41/77, копію акту проведення обстеження сім`ї від 15.02.2023 № 80, заяву про згоду отримувати соціальні послуги, заяву про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, копію пенсійного посвідчення від 08.11.2017 № НОМЕР_3 , копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13.07.2017 серії АВ № 0926154, копію картки фізичної особи платника податків від 02.08.2005, копію паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 .

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що він є єдиною особою, яка може доглядати рідним дядьком ОСОБА_2 , як цього вимагають застереження, наведені у абзаці 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Судом слушно не враховано доводів позивача щодо неможливості здійснювати догляд за батьком ОСОБА_2 його дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чи іншими особами, оскільки позивачем до рапорту жодних доказів та пояснень з цього приводу надано не було.

Натомість, відмова відповідача мотивована тим, що на дату розгляду рапорту позивача діти ОСОБА_2 є повнолітніми особами та на яких Сімейним кодексом України, покладено обов`язок піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. При цьому відповідач вказав, що рапорт позивача не отримав позитивного вирішення через недостатність документів, які б підтверджували, що саме позивач доглядає за ОСОБА_5 . Тобто відповідачем наведено відповідні мотиви відмови у задоволенні вимог рапорту позивача з урахуванням наданого позивачем переліку документів, а відтак, підтверджено правомірність такої відмови.

Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими покликання скаржника на неврахування судом та відповідачем даних довідки Іршавської міської ради Закарпатської області від 26.04.2023 №01-34/1132, згідно якої ОСОБА_1 перебуває на обліку як надавач соціальних послуг на непрофесійній основі по догляду за ОСОБА_2 , оскільки з огляду на дату цієї довідки, така не була надана на розгляд відповідача, а тому не могла бути врахованою відповідачем при прийнятті відповідного рішення.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що оскільки позивачем не надано на розгляд відповідача відповідних документів, які б підтверджували факт відсутності інших осіб, окрім позивача, які можуть здійснювати догляд за гр. ОСОБА_2 , відповідач, відмовляючи позивачу у його звільненні, діяв на підставі та в межах повноважень, визначених законом, в бездіяльності відповідача судом не встановлено невідповідності критеріям правомірності, встановлених ч.2 ст. 2 КАС України, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволенні, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі №260/2816/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний