Справа № 480/9597/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 р. Справа № 480/9597/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.01.2022, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска, м. Суми, повний текст складено по справі № 480/9597/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 123652,34 грн. та три проценти річних в розмірі 42270,79 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі №480/9597/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство оборони України провести ОСОБА_1 за період з 05.03.2020 по день фактичного розрахунку 29.03.2021 нарахування та виплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів у сумі 1321500 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі №480/9597/21 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки приписи ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство, зокрема, публічно-правові (адміністративно-правові) правовідносини. Виходячи із змісту положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України між сторонами взагалі не виникало будь-яких грошових зобов`язань, а тому відсутні підстави говорити, що відповідачем було порушено зобов`язання із виплати одноразової грошової допомоги, а отже у позивача не виникало права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Позивач своїм правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справ за участі представника відповідача та вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги Міністерства оборони України підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.04.2018 (а.с. 12,13) є членом сім`ї померлого ветерана війни та має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум протоколу № 35 від 05.03.2020 позивачці було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що її чоловік на день смерті не був військовослужбовцем, а був звільнений зі служби (а.с. 14).

З вказаним рішенням комісії позивачка не погодилася та звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 у справі № 480/1833/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України. Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні та виплаті позивачці одноразової грошової допомоги у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка, внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум питання щодо нарахування та виплатити позивачці одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги" у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем було нараховано та виплачено позивачці одноразову грошову допомогу в розмірі 1321500, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №402 від 29.03.2021 (а.с. 16) та не заперечується позивачем.

Після цього позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо сплати на її користь суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання.

Відповідач листом від 02.08.2021 за вих. №М-874 (а.с. 17) відмовив ОСОБА_1 у задоволенні даної заяви, зазначивши про відсутність на те підстав, вказавши, що спірні правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, що виникла у зв`язку з проходженням військової служби, не є грошовим зобов`язанням. Крім того, відповідно до законодавства, індексації підлягають грошові доходи громадян, які не мають разового характеру, а одноразова грошова допомога відноситься до доходів разового характеру.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив того, що позивач має право на отримання інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми зобов`язання за період з 05.03.2020 по день виплати коштів. Разом із тим, суд першої інстанції виходив з того, що задоволенню не підлягає вимога про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних, оскільки відповідачем заперечується саме право на нарахування суми таких компенсаційних виплат. Сума відповідачем не визначалася, не є на даний час спірною щодо розміру, такі вимоги є передчасними, а тому суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 123652,34 грн. та трьох відсотків річних за період невиплати суми грошових коштів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 42270,79 грн.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).

Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частини шоста статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII, передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати такої одноразової грошової допомоги визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі Порядок № 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

При цьому, за правилами пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку № 975, подані заявником.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

У свою чергу, відповідно до пункту 14 Порядку № 975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Разом з цим, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів (пункту 20 Порядку № 975).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення одноразової грошової допомоги. При цьому, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості.

Таким чином, законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №802/1349/17-а.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.04.2018 (а.с. 12,13) є членом сім`ї померлого ветерана війни та має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.

Рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум протоколу № 35 від 05.03.2020 позивачці було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що її чоловік на день смерті не був військовослужбовцем, а був звільнений зі служби (а.с. 14).

З вказаним рішенням комісії позивачка не погодилася та звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 у справі № 480/1833/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України. Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні та виплаті позивачці одноразової грошової допомоги у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка, внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум питання щодо нарахування та виплатити позивачці одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги" у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у зв`язку зі смертю чоловіка внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем було нараховано та виплачено позивачці одноразову грошову допомогу в розмірі 1321500, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №402 від 29.03.2021 (а.с. 16) та не заперечується позивачем.

Разом з тим, відповідна виплата проведена невдовзі після засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних суд (протокол №36 від 18.03.2021) (а.с. 15).

Виходячи з приведеного вище, в даному випадку ні рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги від 05.03.2020, ні рішення про призначення одноразової грошової допомоги від 18.03.2021 (прийняте на виконання судового рішення у справі №480/1833/20) не впливає на встановлення строку виплати одноразової грошової допомоги, оскільки законодавець не пов`язує строк прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги зі строком її виплати.

З урахуванням того, що у справі, яка розглядається, Міністерство оборони України виконало перед позивачем покладену на нього державою функцію щодо соціального захисту членів сімей військовослужбовців шляхом виплати їй гарантованої законодавством одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю чоловіка (29.03.2021 відповідачем нараховано та виплачено позивачеві кошти в сумі 1321500, 00, що не заперечується сторонами), то колегія суддів вважає, що в даному випадку безпідставно стверджувати про несвоєчасність виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.

Поряд з цим, позивач позовні вимоги у даній справі обґрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій відповідача їй не була своєчасно виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 1321500,00 грн у зв`язку із смертю чоловіка внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження ним військової служби, з часу протокольного рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.03.2020 по дату фактичної виплати допомоги у повному обсязі 29.03.2021. За твердженням позивачки, відповідачем у зв`язку із проведенням виплати не у встановлені законом строки, одноразову грошову допомогу мало бути виплачено із урахуванням суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми, на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Проте, колегія суддів з такою позицією не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, у справі, яка розглядається, колегією суддів не встановлено факту прострочення виплати одноразової грошової допомоги. Відтак, відсутні підстави для зобов`язання Міністерства оборони України за період з 05.03.2020 по день фактичного розрахунку 29.03.2021 нарахувати та виплатити позивачу інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів у сумі 1321500 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, скасувавши оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 по справі № 480/9597/21 - скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерства оборони України провести ОСОБА_1 за період з 05.03.2020 по день фактичного розрахунку 29.03.2021 нарахування та виплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів у сумі 1321500 грн, та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні цієї частини адміністративного позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.М. Мінаєва