Справа № 160/9760/23
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2023 року Справа № 160/9760/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кучугурної Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , Відповідача-2: Командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Справі за цією позовною заявою присвоєно №160/9760/23 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Кучугурній Н.В.
Позовна заява не відповідала вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому ухвалою суду від 15.05.2023 була залишена без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали суду від 15.05.2023, від позивача до суду 30.05.2023 надійшов уточнений адміністративний позов, в якому позивач визначив як відповідача-1: Військову частину НОМЕР_1 , як відповідача-2: Командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 .
В уточненій позовній заяві позивач просить суд:
- визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у задоволенні рапорта ОСОБА_1 від 10.04.2023 про дострокове розірвання військового контракту протиправними;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про дострокове розірвання військового контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, строком на 10 (десять років), укладений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , з Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.01.2022 Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 з одного боку, та громадянином України ОСОБА_1 (військовослужбовець), молодшим лейтенантом запасу, з іншого боку, був укладений строком на 10 років контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. 10.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 з рапортом. У рапорті Пєшин Є.А. доповідав, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , у якому народилось п`ять дітей, що, за доводами позивача, є законодавчою підставою для розірвання укладеного контракту та звільнення позивача з військової служби. У відповідь на вказаний вище рапорт Військова частина НОМЕР_2 листом від 12.04.2023 №2237 повідомила позивача про відсутність підстав для задоволення рапорту. Позивач не погодився з такими діями військової частини, тому і звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 05.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
30.06.2023 до суду від Військової частини НОМЕР_2 (відповідача-2) надійшов відзив на позовну заяву, підписаний командиром військової частини полковником ОСОБА_5 . Відповідач-2 зазначає, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено такої самостійної підстави для звільнення з військової служби за контрактом (з моменту введення воєнного стану і до оголошення демобілізації), як наявність у військовослужбовця трьох або більше дітей віком до 18 років, тому рішення про відмову позивачу у задоволенні рапорту про розірвання контракту та звільнення з військової служби відповідач-2 вважає таким, що є законним і обґрунтованим.
У зв`язку з цим, ухвала була направлена сторонам, у тому числі, Військовій частині НОМЕР_1 (відповідачу-1) на електронну пошту, зазначену у позовній заяві.
Відповідач-1 не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву і не надав доказів щодо поважності причин його неподання.
Враховуючи викладене, а також з огляду на положення ч.6 ст.162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.8 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
09.01.2022 Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 з одного боку, та громадянином України ОСОБА_1 (військовослужбовець), молодшим лейтенантом запасу, з іншого боку, був укладений строком на 10 років контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу (далі Контракт). Контракт набирає чинності з 09.01.2022.
23.01.2023 командиром Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) був виданий наказ №22, згідно з яким, вважаються такими, що зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (п.2.1. наказу) лейтенант ОСОБА_1 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 18.01.2023 №15 на посаду заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 , який прибув з військової частини НОМЕР_5 , з 23 січня 2023 року зарахувати до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , на всі види забезпечення і вважати таким, що 23 січня 2023 року справи та посаду заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
10.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 з рапортом.
У рапорті ОСОБА_1 доповідав, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , у якому народилось п`ять дітей.
Позивач указував, що відповідно до п.63 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМУ від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» встановлено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей.
Враховуючи викладене, позивач у рапорті просив: достроково розірвати, укладений ним військовий контракт від 09.01.2022 про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 10 років з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 на підставі п.63 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців; звільнити його з військової служби на підставі Постанови КМУ від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу».
На підтвердження того, що позивач є батьком п`ятьох дітей, і до рапорту, і до позовної заяви позивач надав відповідні свідоцтва про народження.
У відповідь на вказаний вище рапорт Військова частина НОМЕР_2 листом від 12.04.2023 №2237 повідомила позивача про таке.
Питання звільнення з військової служби врегульовані, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ.
Пункт 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлює перелік підстав звільнення з військової служби військовослужбовців за контрактом.
5. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:
3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).
Таким чином, підстав для задоволення рапорту від 10.04.2023 заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_1 не вбачається.
Позивач уважає дії командира Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у задоволенні його рапорту про дострокове розірвання контракту протиправними, тому і звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спіним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон №2232). Цей Закон також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч.1 ст.2 Закону №2232).
Згідно з ч.3 ст.2 Закону №2232, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2232 військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, фахову передвищу, професійну (професійно-технічну), повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку і вирішили вступити на військову службу за контрактом, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України та нормативно-правовими актами Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, якщо інше не передбачено законом (ч.4 ст.19 Закону №2232).
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).
Відповідно до п.15.3. Положення №1153/2008 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Як установив суд, позивач проходить військову службу за укладеним з Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав чинності з 09.01.2022.
10.04.2023 позивач звернувся з рапортом про дострокове розірвання контракту та звільнення з військової служби з огляду на те, що він має п`ятьох дітей.
Суд зазначає, що відповідно до п.3 ч.5 ст. 26 Закону №2232 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:
під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).
Згідно з п.35 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період, серед іншого, протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Крім цього, пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону №2232 передбачено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Отже, протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації контракт може бути припинений (розірваний), а військовослужбовець звільнений з військової служби на підставах, вичерпний перелік яких встановлений пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». При цьому, у вказаному переліку відсутня така підстава для розірвання контракту під час дії воєнного стану, як наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалась.
Останнім Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 3275-IX від 27.07.2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543), мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України був виданий Указ від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Таким чином, починаючи з 24 лютого 2022 року на території України діє правовий режим воєнного стану, у зв`язку з чим, була оголошена та проведена загальна мобілізація.
Як станом на дату звернення позивача з рапортом про дострокове розірвання контракту, так і на час ухвалення рішення у справі правовий режим воєнного стану продовжує свою дію, демобілізація не оголошувалась.
Отже, оскільки позивач є військовослужбовцем, який проходить військову службу під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, за укладеним ним контрактом, звільнений він може бути виключно з підстав, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
При цьому, як уже вказав суд, у зазначеному переліку відсутня така підстава для розірвання контракту під час дії воєнного стану, як наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей.
З огляду на викладене, суд зазначає, що під час розгляду рапорту позивача про дострокове розірвання контракту під час дії воєнного стану, з тієї підстави, що позивач має п`ятьох дітей, відповідач діяв відповідно до чинних законодавчих норм.
При цьому, суд відхиляє доводи позивача з посиланням на Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, який затверджений постановою КМУ від 12 червня 2013 року №413, виходячи із загальних засад пріоритетності законів, у цьому випадку Закону №2232, над підзаконними актами.
Також суд уважає хибними доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин норм Цивільного кодексу України, якими визначені загальні положення про договір, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оскільки укладений позивачем контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України не є договором щодо цивільних прав і обов`язків сторін, які його уклали, а є письмовою угодою, що встановлює правові відносини між сторонами під час проходження військової служби, і такі відносини врегульовані нормами спеціального законодавства, зокрема, тими, що наведені судом у цьому рішенні.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість, відповідач виконав покладений на нього ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок, тобто довів правомірність своїх дій.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).
За встановлених обставин справи, наведених положень чинного законодавства, суд зазначає, що позовні вимоги у цій справі є такими, що задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат, згідно зі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст.139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командира Військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 .

Відповідач-1: Військова частина НОМЕР_1 .

Відповідач-2: Командир Військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_2 .

Суддя Н.В. Кучугурна