Справа № 758/8900/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 758/8900/23 Суддя (судді) першої інстанції: Петров Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 29 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Спінчевського Олександра Сергійовича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва з позовом до головного інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА) Спінчевського О.С., Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА), в якому просив:

- визнати незаконною та скасувати постанову головного інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА) Спінчевського О.С. серії 1КІ № від 21.07.2023, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП;

- стягнути з Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА) суму сплаченого штрафу у розмірі 178,50 грн.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 29 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що автомобіль, який перебував у користування позивача, був припаркований поза зоною дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», оскільки такий знак діє до найближчого перехрестя, а автомобіль був припаркований після перехрестя.

Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що матеріалами справи підтверджується порушення позивачем правил дорожнього руху. В суді першої інстанції їх позиція обґрунтовувалась тим, що спірна постанова не порушує прав позивача, оскільки вона складена стосовно ОСОБА_2 , а не позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.07.2023 головним інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА) Спінчевським О.С. складено повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серії 1КІ №, відповідно до якого в режимі фото/відеозйомки зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 по вул.Круглоуніверситетська, 14, відповідальність за що передачена ч.1 ст.122 КУПАП, внаслідок порушення пункт/знак 3.34 ПДР, в результаті чого у відношенні власника (належного користувача) транспортного засобу буде винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн (а.с.4).

Згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КІ № від 21.07.2023 до відповідальної особи ТОВ «УЛФ-Фінанс» Кощеєва О.С. застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн, внаслідок зупинення транспортного засобу MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушено вимоги знаку та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП (а.с.35).

Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що з матеріалів фотофіксації вбачається, що транспортний засіб «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 перебував у зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а головним інспектором повністю дотримані норми чинного законодавства України при винесені постанови про накладення адміністративного стягнення від 21.07.2023 серія 1КІ № .

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Розділом 33 ПДР «Дорожні знаки» в п.3.34 передбачено знак "Зупинку заборонено". Забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Вказаний розділ ПДР передбачає, що зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Отже, зона дії дорожнього знаку "Зупинку заборонено" закінчується найближчим перехрестям.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Примітка. Суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - четвертою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14--2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279--3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).

Положеннями ст.14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Суд звертає увагу, що з матеріалів фотофіксації (а.с.5, 36-40) вбачається, що дорожній знак "Зупинку заборонено", який зображено на фотоматеріалах (а.с.37) розташований перед перехрестям, натомість, транспортний засіб MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 був зупинений після перехрестя, тобто поза межами дії дорожнього знаку п.3.34 "Зупинку заборонено".

Разом з тим, з урахуванням положень примітки до ст.122 КУпАП і норм ст.14-2 КУпАП в разі порушення вимог державних знаків та правил зупинки, стоянки, керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, несе адміністративну відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП, з урахуванням положень ст.14-2 КУпАП.

У випадку, коли до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, то до адміністративної відповідальності притягається відповідний належний користувач.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів, що до Єдиного державного реєстру транспортних засобів було внесено відомості про ОСОБА_3 , як про належного користувача транспортного засобу MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 , який користується даним транспортним засобом на підставі договору фінансового лізингу №14553/02/23-Г від 27.02.2023, укладеним з ТОВ «УЛФ-Фінанс» (а.с.60).

Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником транспортного засобу MAZDA 3 д.н.з. НОМЕР_1 є ТОВ «УЛФ-Фінанс» (а.с.64).

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань за кодом керівником ТОВ «УЛФ-Фінанс» є Кощеєв О.С., якого і було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП постановою серії 1КІ № від 21.07.2023 (а.с.35).

При цьому, саме ОСОБА_2 здійснив оплату штрафу, застосованого до нього постановою серії 1КІ № від 21.07.2023, з урахуванням ст.300-1 КУпАП в розмірі 50% - 170,00 грн, що підтверджується квитанцією №265001906 від 21.07.2023 (а.с.6).

Частиною 2 ст.55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, нормативно-правові акти чи індивідуальні акти, прийняті суб`єктом владних повноважень з порушенням закону, підлягають визнанню нечинними чи скасуванню лише у разі порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи і необхідності судового захисту з метою поновлення порушеного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст.ст.2, 5 КАС України колегія суддів доходить висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, оскільки оскаржувана постанова серії 1КІ № від 21.07.2023 винесена стосовно ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 не є учасником спірних правовідносин, в рамках яких було винесено наведену постанову про накладення адміністративного стягнення, колегія суддів доходить висновку, що така постанова не зачіпає права, свободи чи інтереси позивача, не породжує для нього жодних обов`язків, що свідчить про відсутність порушеного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.

В силу вимог ч.1, 2, 6, 7 ст.48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями, щодо вирішення питань про заміну первинного позивача належним позивачем у даній справі. Відтак, на вказаній стадії колегія суддів позбавлена процесуальної можливості усунути виявлені недоліки при розгляді справи в суді першої інстанції. Також, колегією суддів враховано, що суд апеляційної інстанції не наділений на вказаній стадії повноваженнями щодо направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання щодо первинного позивача належним та вирішення адміністративного позову шляхом відновлення порушених прав такого позивача..

З огляду на викладені, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог саме з підстав відсутності порушених прав ОСОБА_5 з боку відповідачів внаслідок прийняття спірної постанови.

Водночас, колегія суддів зважає, що належний позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідними позовними вимогами, якщо він вважає, що оскаржуваною постановою порушено його права, свободи чи інтереси.

Пунктом 4 ч.3 ст.317 КАС передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Згідно з абз.2 ч.2 ст.317 КАС порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Частиною четвертою цієї статті передбачено, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, допустив помилкове застосування норм процесуального права і неправильне тлумачення закону, що призвело до розгляду справи по суті без залучення до такого розгляду належного позивача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

В силу ч.3 ст.272 КАС України судове рішення суду апеляційної інстанції у даній справі не може бути оскаржене.

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 29 вересня 2023 року змінити в мотивувальній частині щодо підстав відмови у позові, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м.Києва від 29 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Текст постанови виготовлено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма