Справа № 460/2000/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/2000/23 пров. № А/857/11940/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року (головуючий суддя Гресько О.Р., м.Рівне) у справі №460/2000/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

27.01.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач-2), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 02.06.2022 №32, яким позивачу відмовлено у призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 27 травня 2022 року; зобов`язати відповідача-2 призначити та виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 27 травня 2022 року, зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи з 17.05.2004 по 25.01.2005, з 25.02.2005 по 30.05.2005; з 31.05.2005 по 29.04.2009; з 12.05.2010 по 28.12.2010; з 31.01.2011 по 09.03.2011; з 26.05.2011 по 29.12.2011; з 11.01.2012 по 24.11.2012; з 03.12.2012 по 21.10.2013; з 23.10.2013 по 12.05.2014; з 13.05.2014 по 05.11.2014; з 16.06.2015 по 16.11.2015; з 31.05.2016 по 22.11.2016; з 05.06.2017 по 16.11.2017; з 29.05.2018 по 25.06.2018; визнати протиправною відмову відповідача-2 у зарахуванні заробітної плати позивача при обчисленні розміру його пенсії на підставі довідок: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1»; зобов`язати відповідача-2 обчислювати починаючи з 27 травня 2022 року пенсію за віком позивачу з урахуванням заробітної плати, відображеної у довідках: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1».

Позов обґрунтовує тим, що маючи загальний страховий стаж більше 32 роки, 27.05.2022 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте рішенням відповідача-1 від 02.06.2022 №32 відмовлено у призначенні пенсії за віком з тих підстав, що у ОСОБА_1 відсутній необхідний мінімальний страховий стаж, визначений ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для призначення пенсії не менше 28 років. Вказує, що підставою для прийняття відповідачем-1 спірного рішення слугував його висновок, що до загального страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи за межами України в російській федерації з 17.05.2004 по 25.01.2005, з 25.02.2005 по 30.05.2005; з 31.05.2005 по 29.04.2009; з 12.05.2010 по 28.12.2010; з 31.01.2011 по 09.03.2011; з 26.05.2011 по 29.12.2011; з 11.01.2012 по 24.11.2012; з 03.12.2012 по 21.10.2013; з 23.10.2013 по 12.05.2014; з 13.05.2014 по 05.11.2014; з 16.06.2015 по 16.11.2015; з 31.05.2016 по 22.11.2016; з 05.06.2017 по 16.11.2017; з 29.05.2018 по 25.06.2018 (в сумі 10 років 6 місяців 1 день) у зв`язку з відсутністю доказів про сплату внесків до пенсійного фонду російської федерації. Відтак, відповідач-2 визначив, що загальний страховий стаж позивача складає 22 роки 3 місяці. Окрім цього, зазначає, що відповідач-2 листом від 12.12.2022 на адвокатський запит представника позивача додатково повідомив про неможливість врахування при обчисленні розміру пенсії заробітної плати, отриманої ним впродовж періоду роботи за межами України в російській федерації у спірний період, у зв`язку з неможливістю витребувати первинні документи та провести перевірку наданих Пенсійному органу довідок. Позивач вважає протиправним рішення відповідача-1 про відмову в призначенні пенсії та відмову у зарахуванні заробітної плати при обчисленні пенсії, оскільки ним надано усі необхідні документи для вирішення питання про зарахування періодів роботи до страхового стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, а відсутність доказів про сплату внесків до пенсійного фонду російської федерації та неможливість проведення перевірки наданих документів не є достатньою підставою для позбавлення особи передбаченого соціального захисту.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року адміністративним позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.06.2022 №32, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 27 травня 2022 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно прийняти рішення на підставі заяви від 27.05.2023 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу період роботи на території російської федерації з 17.05.2004 по 25.01.2005, з 25.02.2005 по 30.05.2005; з 31.05.2005 по 29.04.2009; з 12.05.2010 по 28.12.2010; з 31.01.2011 по 09.03.2011; з 26.05.2011 по 29.12.2011; з 11.01.2012 по 24.11.2012; з 03.12.2012 по 21.10.2013; з 23.10.2013 по 12.05.2014; з 13.05.2014 по 05.11.2014; з 16.06.2015 по 16.11.2015; з 31.05.2016 по 22.11.2016; з 05.06.2017 по 16.11.2017; з 29.05.2018 по 25.06.2018. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у зарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 при обчисленні розміру його пенсії на підставі довідок: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області обчислювати пенсію за віком ОСОБА_1 починаючи з 27 травня 2022 року враховуючи заробітну плату, отриману за роботу на території російської федерації, відображеної у довідках: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу періодів роботи та заробітної плати при обчисленні розміру пенсії є факт сплати роботодавцем за працівника страхових внесків до відповідних фондів. Оскільки указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на території України запроваджено військовий стан у зв`язку з військовою агресією збройних сил російської федерації та припинення поштового сполучення із країною агресором перевірити факт сплати страхових внесків до бюджету російської федерації у органів Пенсійного фонду не має можливості. Відтак, відсутність у позивача та в розпорядження Пенсійних органів доказів сплати за спірний період роботи страхових внесків є підставою для не зарахування цього періоду роботи до страхового стажу. Окрім цього, пенсійний орган вважає відсутніми підстави для зарахування будь-яких періодів роботи громадян на території російської федерації з покликанням на постанову Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення». Зважаючи на це, апелянт вважає, що у зв`язку з відсутністю у позивача мінімального страхового стажу 28 років, рішення про відмову в призначенні пенсії та зарахуванні заробітної плати для її обчислення є законним та обґрунтованим. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач 27.05.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою встановленого зразка про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішенням від 02.06.2022 №32 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що страховий стаж позивача становить 22 роки 3 місяці. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи в російській федерації з 17.05.2004 по 25.01.2005, з 25.02.2005 по 30.05.2005; з 31.05.2005 по 29.04.2009; з 12.05.2010 по 28.12.2010; з 31.01.2011 по 09.03.2011; з 26.05.2011 по 29.12.2011; з 11.01.2012 по 24.11.2012; з 03.12.2012 по 21.10.2013; з 23.10.2013 по 12.05.2014; з 13.05.2014 по 05.11.2014; з 16.06.2015 по 16.11.2015; з 31.05.2016 по 22.11.2016; з 05.06.2017 по 16.11.2017.

Відтак, за наданими документами право на призначення пенсії за віком позивач матиме з 02.12.2024.

Окрім цього, листом відповідача-2 від 12.12.2022 №1700-0201-8/65510 на адвокатський запит представника позивача повідомлено про відсутність підстав для зарахування при обчисленні розміру пенсії ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи 2004-2017 років на підставі довідок про заробітну плату, долучених до заяви про призначення пенсії від 10.10.2014 №56, від 05.11.2014 №715, від 29.10.2014 №196, від 29.10.2014 №197, від 05.11.2014 №124, від 06.11.2014 №2, від 06.11.2014 №3, від 06.11.2014 №4, від 15.11.2017 №2, від 15.11.2017 №3, від 15.11.2017 №4, оскільки заявником не надано інформації від компетентних органів щодо сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів пенсійного фонду російської федерації за вказані періоди.

Вважаючи протиправним рішення відповідача-1 про відмову в призначенні пенсії за віком та у зарахуванні для обчислення пенсії заробітної плати, отриманої впродовж спірного періоду, позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо соціальних виплат стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року №1788-XII (Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За змістом трудової книжки позивача Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 01.07.1983: 1. Запис №22 від 17.05.2004 прийнятий підсобним працівником другого розряду на будівельну дільницю №4 ЗАТ «Комплекс» (наказ від 17.05.2004 №87-к); 2. Запис №23 від 25.01.2005 звільнений за власним бажанням (наказ від 25.01.2005 №11-к); 3. Запис №24 від 25.02.2005 прийнятий муляром 5 розряду вахтово-експедиційним методом роботи у ЗАТ «Сібпромбуд» (наказ від 25.02.2005 №18-к); 4. Запис №25 від 30.05.2005 звільнений за власним бажанням (наказ від 30.05.2005 №75-к); 5. Запис №26 від 31.05.2005 прийнятий по цивільно-правовому договору машиністом крана п`ятого розряду ТзОВ «Захсібінтербуд» (наказ від 31.05.2005 №276-к); 6. Запис №27 від 31.05.2005 запис №26 вважати недійною, як таку, що внесена помилково. Прийнятий по трудовому договору машиністом крана п`ятого розряду (наказ від від 31.05.2005 №276-к); 7. Запис №28 від 29.04.2009 звільнений по завершенню строку трудового договору (наказ від 20.04.2009 №84-к); 8. Запис №29 від 12.05.2010 прийнятий машиністом крана автомобільного 5 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №16» (наказ від 11.05.2010 №47-к); 9. Запис №30 від 28.12.2010 звільнений по ініціативі працівника (наказ від 2.12.2010 №155-к); 10. Запис №31 від 31.01.2011 прийнятий машиністом крана ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 31.01.2011 №9-к); 11. Запис №32 від 09.03.2011 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 09.03.2011 №18-к); 12. Запис №33 від 26.05.2011 прийнятий машиністом крана автомобільного 5 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 26.05.2011 №45-к); 13. Запис №34 від 29.12.2011 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 29.12.2011 №196-к); 14. Запис №35 від 11.01.2012 прийнятий машиністом крана автомобільного 5 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 11.01.2012 №2-к); 15. Запис №36 від 24.11.2012 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 24.11.2012 №232-к); 16. Запис №37 від 03.12.2012 прийнятий машиністом крана автомобільного 5 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 03.12.2012 №233-к); 17. Запис №38 від 21.10.2013 звільнений по закінченню терміну договору (наказ від 21.10.2013 №154-к); 18. Запис №39 від 23.10.2013 прийнятий машиністом крана ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 23.10.2013 №168-к); 19. Запис №40 від 12.05.2014 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 12.05.2014 №32-к); 20. Запис №41 від 13.05.2014 прийнятий машиністом крана автомобільного 5 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 13.05.2014 №38-к); 21. Запис №42 від 05.11.2014 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 05.11.2014 №129-к); 22. Запис №43 від 16.06.2015 прийнятий машиністом крана автомобільного 6 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 16.06.2015 №51-к); 23. Запис №44 від 16.11.2015 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 16.11.2015 №123-к); 24. Запис №45 від 31.05.2016 прийнятий машиністом крана автомобільного 6 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 31.05.2016 №75-к); 25. Запис №46 від 22.11.2016 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 22.11.2016 №152-к); 26. Запис №47 від 05.06.2017 прийнятий машиністом крана автомобільного 6 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 05.06.2017 №59-к); 27. Запис №48 від 16.11.2017 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 16.11.2017 №143-к); 28. Запис №49 від 29.05.2018 прийнятий машиністом крана автомобільного 7 розряду ТзОВ «Сібпромбуд №1» (наказ від 29.05.2018 №52-к); 29. Запис №50 від 25.06.2018 звільнений по ініціативі працівника (за власним бажанням) (наказ від 25.06.2018 №62-к).

Записи про періоди роботи позивача в російській федерації, виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Протилежного відповідачами не зауважено та судом не встановлено.

Зі змісту вказаних записів трудової книжки вбачається місце розташування підприємств, у яких працював позивач у спірний період, зокрема, «місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі» - м. Сургут російської федерації.

Таким чином, відомості трудової книжки позивача підтверджують періоди його роботи за межами України у районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, що відповідачами не заперечувалось в ході розгляду наданих ОСОБА_1 документів.

Зазначені періоди роботи, що в сумі складають більше 10 років та 6 місяців пенсійний орган не врахував при прийнятті оскарженого рішення до загального страхового стажу у зв`язку з відсутністю доказів сплати роботодавцем страхових внесків до фондів російської федерації.

Колегія суддів зауважує, що згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За правилами частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відтак, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

Згідно з приписами Угод між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (Угода у галузі пенсійного забезпечення, чинною станом на дату прийняття відповідачем-1 оскарженого рішення) та про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

Згідно зі статтею 1 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Відповідно до статті 6 зазначеної Угоди у галузі пенсійного забезпечення призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СРСР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Відтак, Угодою у галузі пенсійного забезпечення передбачено зарахування спеціального стажу роботи на території України в разі визнання такого стажу будь-якою із держав-учасниць Угоди без такої обов`язкової умови для зарахування такого стажу як сплата внесків до відповідних фондів.

Відповідно до статті 2 федерального Закону російської федерації від 17 грудня 2001 року №173-ФЗ «Про трудові пенсії в російській федерації», який застосовувався до 01 січня 2015 року, страховий стаж - стаж, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду російської федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Частиною 1 статті 10 Федерального Закону російської федерації від 17.12.2001 №173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації» встановлено, що до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконуються на території Російської Федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного фонду російської федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди роботи та (або) іншої діяльності, передбачені статтями 10 та 11 даного Федерального закону, до реєстрації громадянина у якості застрахованої особи у відповідності до Федерального закону «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджується документами, які видаються в установленому порядку роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами.

При підрахунку страхового стажу періоди роботи та (або) іншої діяльності, передбачені статтями 10 та 11 даного Федерального закону, після реєстрації громадянина в якості застрахованої особи у відповідності до Федерального закону «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджується на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку. (ч.ч.1, 2 ст.13 Федерального Закону російської федерації від 17.12.2001 №173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації»).

З 01 січня 2015 року на території російської федерації набув чинності Федеральний закон «Про страхові пенсії» від 28 грудня 2013 року №400-ФЗ (Закон №400-ФЗ).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №400-0ФЗ, право на страхову пенсію мають громадяни російської федерації, застраховані відповідно до Федерального закону від 15 грудня 2001 року №167-ФЗ «Про обов`язкове пенсійне страхування в Російській Федерації», за дотримання ними умов, передбачених цим Федеральним законом.

Частиною 3 статті 4 Закону №400-ФЗ встановлено, що іноземні громадяни та особи без громадянства, які постійно проживають у російській федерації, за дотримання ними умов, передбачених цим Федеральним законом, мають право на страхову пенсію нарівні з громадянами російської федерації, за винятком випадків, встановлених федеральним законом або міжнародним договором Російської Федерації.

За приписами статті 11 Закону №400-ФЗ, у страховий стаж включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, зазначеними в частині 1 статті 4 цього Закону, за умови, що за ці періоди нараховувалися та сплачувались страхові внески до Пенсійного фонду російської федерації. Періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались особами, зазначеними в частині 1 статті 4 цього Федерального закону, за межами території російської федерації, включаються до страхового стажу у випадках, передбачених законодавством російської федерації або міжнародними договорами російської федерації, або у разі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації відповідно до Федерального закону від 15 грудня 2001 року №167-ФЗ «Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації».

Отже, за законодавством російської федерації для включення періоду роботи, яка виконувалася на території російської федерації, до страхового стажу для призначення пенсії необхідно щоб за цей період нараховувалися та сплачувались страхові внески до Пенсійного фонду російської федерації.

Колегія суддів зазначає, що для підтвердження періодів роботи за межами України позивачем додатково надано Пенсійним органам довідки: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1», в яких підтверджується як нарахування, так і виплата ОСОБА_1 заробітної плати за виконану роботу та перерахування до фондів російської федерації відповідних внесків.

Згідно зі ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що жодних документально обґрунтованих сумнівів щодо правомірності видачі довідок та достовірності зазначеної в них інформації пенсійний орган до матеріалів справи не надав. Тому, відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи у російській федерації з єдиної підстави, такої як не підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків до пенсійних органів Російської Федерації з вини позивача суду не подано.

Крім цього, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17 та від 01.03.2021 у справі №423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку (обрахунку) пенсії позивача періодів її роботи на такому підприємстві.

Посилання апелянта на постанову Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» є необґрунтованими, оскільки позивач набув трудовий стаж, звернувся за призначенням пенсії з документами, які були отриманні останнім до введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем подано усі документи для підтвердження стажу його роботи на території іншої держави - російської федерації, при цьому такий стаж підлягає визнанню на території України відповідно до вищевказаних міжнародних договорів, а тому оскаржене рішення пенсійного органу від 02.06.2022 №32 про відмову позивачу у призначення пенсії за віком є протиправним.

Крім того, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача-2 (на обліку в якому перебуватиме ОСОБА_1 ) обчислювати починаючи з 27 травня 2022 року пенсію за віком з урахуванням заробітної плати, відображеної у довідках: від 29.10.2014 №56, виданої ЗАТ «Комплекс»; від 29.10.2014 №196, №197, виданих ТзОВ «Захсібінтербуд»; від 05.11.2014 №715, виданої ЗАТ «Сібпромбуд»; від 05.11.2014 №124, виданої ТзОВ «Сібпромбуд №16»; від 06.11.2014 №2, №3, №4, від 15.11.2017 №2, №3, №4, виданих ТзОВ «Сібпромбуд-1».

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року у справі № 460/2000/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний