Справа № 440/4587/22
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

30 жовтня 2023 року

м. Київ

справа №440/4587/22

адміністративне провадження № К/990/34272/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року

у справі №440/4587/22

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 (далі - скаржник, позивач) звернулася до адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати пункт 51 рішення позачергової XV сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 25 березня 2022 року "Про передачу та відмову в передачі земельних ділянок у власність громадянам", яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі у власність земельної ділянки (кадастровий номер: :01:002:0342) площею 1641 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у зв`язку з мораторієм на прийняття рішень в межах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства та щодо передачі їх у власність та в користування, введенням в дію рішення Кременчуцької міської ради від 23 грудня 2014 року "Щодо забезпечення реалізації прав на землю в межах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області учасникам бойових дій, в тому числі учасникам антитерористичної операції".

- зобов`язати Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області на найближчому пленарному засіданні позачергової сесії Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 1641 кв.м, кадастровий номер :01:002:0342 та передати її у власність ОСОБА_1 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 51 рішення позачергової ХV сесії VIIІ скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про передачу та відмову в передачі земельних ділянок у власність громадянам" від 25 березня 2022 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі у власність земельної ділянки (кадастровий номер: :01:002:0342) площею 1641 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 січня 2022 року (реєстраційний номер а/10-17/8712) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1641 кв.м, по АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 10 жовтня 2023 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову щодо прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Зобов`язати Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області на найближчому пленарному засіданні позачергової сесії Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 1641 кв.м, кадастровий номер :01:002:0342 та передати її у власність ОСОБА_1 .

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №440/4587/22, які передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17, від 19 лютого 2020 року у справі №591/5935/17, та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а, від 12 вересня 2019 року у справі №0640/4248/18, від 05 листопада 2019 року у справі №817/864/18, від 15 лютого 2021 року у справі №240/9214/19, від 18 травня 2022 року у справі №400/1350/19, від 17 листопада 2022 року у справі №240/4982/18, від 23 червня 2023 року у справі №160/6214/21, від 19 липня 2023 року у справі №440/4187/19, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Однак, Суд відхиляє твердження скаржника про необхідність врахування судами першої та апеляційної інстанції вищезазначених висновків, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 вказано, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

Колегія суддів вказує, що наведені скаржником правові висновки не приймаються Судом та відхиляються, оскільки останні були прийняті хоч і у схожих правовідносинах, проте за інших фактичних обставин , суб?єктного складу, періоду часу, законодавчого регулювання, наявності нормативних рішень відповідних органів місцевого самоврядування тощо, а тому вказане не дозволяє аналогічно застосувати ті ж правові позиції у справі №440/4587/22.

Так, оспорюваним у цій справі рішенням позачергової XV сесії VIII скликання Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 25 березня 2022 року "Про передачу та відмову в передачі земельних ділянок у власність громадянам" позивачу відмовлено у затвердженні проєкту у зв`язку з встановленим мораторієм на прийняття рішень в межах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) та для ведення особистого селянського господарства (крім земельних ділянок, які перебувають у фактичному користуванні мешканців населених пунктів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки) та щодо передачі їх у власність та користування, введеним в дію рішенням Кременчуцької міської ради від 23 грудня 2014 року "Щодо забезпечення реалізації прав на землю в межах Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області учасниками бойових дій, в тому числі учасниками антитерористичної операції" зі змінами.

Другий апеляційний адміністративний суд, переглядаючи рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року, виходив з того, що резервування ділянок з метою надання її учасникам бойових дій не є передачею її у власність, а введення мораторію на прийняття рішень щодо надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення вільних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо передачі їх у власність та користування не узгоджується із нормами ЗК України, а тому рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23 грудня 2014 року "Щодо забезпечення реалізації прав на землю в м. Кременчук учасникам бойових дій в тому числі учасникам антитерористичної операції" не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. У такому разі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність повторного розгляду Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області звернення ОСОБА_1 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Такий спосіб захисту прав позивача узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №240/8903/19.

Крім того, згідно з усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої у постанові від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16, надання дозволу уповноваженим органом на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її у власність або в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Крім того, проаналізувавши мотиви та доводи поданої касаційної скарги Суд зауважує, що скаржником не наведено достатніх та мотивованих підстав, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності, яка розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Вказане виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі №440/4587/22.

Суд також звертає увагу, що суть доводів касаційної скарги, головним чином, зводиться до необхідності здійснення Верховним Судом повторного дослідження та оцінки доказів у справі. Проте, вказане призведе до порушення Верховним Судом положень статті 341 КАС України, зі змісту яких вбачається, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі не обґрунтовано, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом в ухвалах 16 червня 2021 року у справі №440/6736/20, від 12 грудня 2022 року у справі №580/5557/21.

Суд також звертає увагу, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій передбачають зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 січня 2022 року (реєстраційний номер а/10-17/8712) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1641 кв.м по АДРЕСА_2 , без вказівки на результат розгляду таких матеріалів та прийнятого за результатами цього розгляду рішення.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 355, 359 КАС України, Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі №440/4587/22 за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії..

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді О.П. Стародуб

С.М. Чиркін