Справа № 127/23755/23
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/23755/23

Головуючий у 1-й інстанції: Дернова В.В.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

31 жовтня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області та відділу № 3 у м.Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області та відділу № 3 у м.Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Відділу № 3 УДМС у Вінницькій області № 7 від 27.07.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу № 3 УДМС у Вінницькій області від 27.07.2023 року про накладення адміністративного стягнення на громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він не мав наміру порушувати міграційне законодавство України, бажав вчасно здійснити обмін посвідки на тимчасове проживання, однак не мав змоги це зробити з об`єктивних причин, фактично проживає в Україні близько 30 років, з 2017 року перебуває у шлюбі з громадянкою України, засуджує збройну агресію РФ проти України, не бажає повертатися до країни свого громадянства, з якою його пов`язує лише це громадянство, та навіть не має, куди туди повернутися, а також є особою похилого віку (78 років) та має незадовільний стан здоров`я, який відповідає інвалідності І групи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Рішення Відділу №3 у м.Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області №7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 27.07.2023 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано протиправним та скасовано.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення, в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до паспорту 66 № 1630403 від 30.06.2021 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином РФ (а.с. 9).

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.01.2017 року (а.с. 10).

ОСОБА_3 02.11.2021 року було видано Посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 строком дії до 01.11.2022 року (а.с. 37).

27.07.2023 року УДМС України у Вінницькій області (Відділ № 3 у м.Вінниці) був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.203 ч.1 КУпАП, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживає на території України по недійсних документах понад встановлений термін перебування, оскільки не подав документи для обміну посвідки на тимчасове проживання й після закінчення терміну її дії, в семиденний строк, не виїхав за межі України, чим порушив п.3 ст.3, п.3 ст.9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п.67 постанови Кабінету Міністрів України № 322 від 25.04.2018 року "Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання"; постановою УДМС України у Вінницькій області (Відділ № 3 у м.Вінниці) від 27.07.2023 року на ОСОБА_1 було накладено стягнення за ст.203 ч.1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1 700,00 грн.; штраф було добровільно сплачено ОСОБА_1 (а.с. 40-42 ).

27.07.2023 року УДМС України у Вінницькій області (Відділ № 3 у м.Вінниці) було прийняте рішення № 7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його залишити територію України не пізніше 24.08.2023 року (а.с. 43-44).

Не погодившись із зазначеними рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволено частково. Суд відмовив позивачу у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанову Відділу № 3 УДМС у Вінницькій області від 27.07.2023 року про накладення адміністративного стягнення на громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ніким не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції цій частині рішення оцінка не надається.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Відділу № 3 у м.Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області № 7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 27.07.2023 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки та порушує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі Закон України № 3773-VI).

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150.

Згідно із п.2 Порядку № 150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до п.5 Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Таким чином, законність перебування на території України громадян російської федерації та осіб без громадянства обчислюється з урахуванням вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150.

Відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України та російської федерації від 16.01.1997, громадяни російської федерації мали право перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів.

Згідно пп.1 п.6, п.7, п.8 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону).

Згідно із частиною першою статті 31 Закону України № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (стаття 1 Конституції України).

За даних обставин, держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, але у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами.

Суд бере до уваги, що позивач є громадянином російської федерації строк його перебування на території України, визначений законом закінчився.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивач перевищив термін перебування в Україні та із заявою про продовження строку перебування в Україні не зверталася на протязі восьми місяців з дня закінчення строку дії посвідки позивача, доказів протилежного суду не надав, відповідно рішення про примусове його повернення до країни походження є законним та прийняти відповідно до норм чинного законодавства.

Суд вважає безпідставними посилання представника позивача та позивача на те, що після закінчення строку дії посвідки позивача, останній не мав можливості надати документи, щоб узаконити своє перебування на території України в зв`язку тим, що УДМС припинила тимчасово свою роботу у зв`язку з оголошеним в Україні воєнного стану, оскільки дані твердження спростовуються наказом Державної міграційної служби України від 01.03.2022 № 44 відповідно до якого закінчено з 02.03.2022 простій, оголошений наказом ДМС від 24.02.2022 № 43 "Про зупинення роботи органів ДМС, підприємств, установ, що входять до сфери управління ДМС"; з 03.03.2022 відновлено надання адміністративних послуг ДМС з дотриманням запровадженому у відповідному регіоні заходів правового режиму воєнного стану. Суд звертає увагу, що позивачем та його представником не було надано жодних доказів звернення до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України.

Позивач за даний період з 01.11.2022 року, тобто з моменту закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання, не вчинив жодних дій для узаконення свого перебування на території України, або залишення її.

Приймаючи рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, відповідач виходив з того, що останній перевищив термін перебування та ухилявся від виїзду з території України, за що був притягнений до відповідальності, з заявою про продовження строку перебування на території України не звертався.

Судова колегія погоджується з вказаним рішенням відповідача, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування ОСОБА_1 на території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк його перебування на території України не був продовжений в установленому порядку.

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до органів Державної міграційної служби України із заявою щодо продовження терміну його перебування на території України.

А тому, позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства.

Суд вважає необґрунтованими послання позивача та його представника щодо неможливості його примусового повернення до країни походження або третьої країни згідно з частиною 1 статті 31 Закону України № 3773-VI, виходячи з наступного.

Сама по собі позиція позивача щодо не підтримання країни-агресора не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що позивач проявляв свою позицію, відкрито засуджував злочинні дії російської федерації чи існуючий у ній режим, за що може переслідуватися в країні походження, у справі немає.

Крім того, позивач не вживав заходів для отримання статуту біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Тому його доводи щодо можливої загрози життю та свободі чи його переслідування у разі поверненню до країни походження ґрунтуються лише на припущеннях. Тим більше, позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до російської федерації.

Суду не надано доказів того, що стан здоров"я позивача не давав йому змоги звернутися до органів Державної міграційної служби України із заявою щодо продовження терміну його перебування на території України.

Окрім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя) та зазначає, що тривале проживання позивача в Україні, наявність родини в Україні, не є правовою підставою для автоматичного залишення її на території України поза межами встановлених строків, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушень міграційного законодавства України.

Крім того суд зауважує, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї родини.

Підставою прийняття рішення про повернення позивача слугував саме факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. Позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що під час прийняття оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення, відповідач правомірно виходив з того, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні та ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області та відділу № 3 у м.Вінниці Управління ДМС України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.