Справа № 640/17614/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , звернулися до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просили:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 03.01.2020 №33/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12»;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12 по суті із врахуванням висновків суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а також не надано оцінку всім фактичним обставинам справи.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було обґрунтовано прийняття відзиву відповідача, поданого з пропуском встановленого в ухвалі про відкриття провадження строку. Наголошує, що судом не було з`ясовано дійсний зміст прохальної частини скарги позивачів від 23.12.2016 №01/12, що зумовило помилковість висновків про відсутність у відповідача компетенції на розгляд згаданої скарги та правомірність прийнятого ним наказу від 03.01.2020 №33/7.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити дії та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що повноваження щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора відповідач отримав лише з 01 січня 2016 року, а відтак питання, порушені у скарзі, не належать до його компетенції.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2016 року позивачі звернулися до відповідача із заявою-скаргою (зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 03.01.2017 за №КО-17), в якій просили:

1. Підтвердити або спростувати, що право ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , визначене ч. 2 ст. 32 Конституції України, було порушене податковим органом внаслідок використання ним їх адреси для реєстрації обтяження активів СП ТОВ «Польтрансфер».

2. Підтвердити або спростувати, що державний реєстратор, реєструючи у 2000 році СП ТОВ «Польтрансфер» за адресою скаржників, допустив порушення, оскільки вніс у всі документи (паперову і електронну базу даних) запис про адресу цього СП із зазначенням номера квартири, що не відповідало правовстановлюючим документам.

3. У випадку підтвердження порушення реєстратора, вказаного у п. 2, пояснити, які дії зобов`язаний вчинити реєстратор для усунення порушення із врахуванням того, що скаржники не дають згоди на подальше використання їх адреси.

4. Дати правову оцінку допустимості використання податковим органом недійсної (неіснуючої) адреси СП ТОВ «Польтрансфер», в якій відображена реальна адреса скаржників із дописаним неіснуючим номером квартири.

5. Дати повний перелік повідомлень, які повинні були зберігатись в реєстраційних справах юридичних осіб у період з 01.07.2004 по 01.01.2016, виходячи з вимог положень частини 3 статті 11 Закону № 755-IV від 15.05.2003 у редакціях, чинних у вказаний період.

6. Якщо Міністерством юстиції України були розроблені нормативні документи (інструкції, рекомендації для державних реєстраторів тощо), які містили перелік повідомлень, про який зазначено у п. 5, - навести ці нормативні документи; - зазначити можливість доступу до них через інтернет; - у випадку відсутності можливості доступу до них через інтернет надіслати нам їх копію.

7. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись повідомлення податкового органу встановленої форми (зокрема, № 18-ОПП) про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням.

8. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись повідомлення осіб, які надавали їм свої приміщення у безоплатне використання, оренду тощо, щодо відсутності цих юридичних осіб за зареєстрованим місцезнаходженням, про розірвання угоди тощо.

9. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії повідомлень державного реєстратора, надіслані ним на адресу податкового органу, у зв`язку із виконанням ним своїх функцій.

10. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії повідомлень державного реєстратора, надіслані ним на адресу місцезнаходження юридичної особи, у зв`язку із виконанням ним своїх функцій.

11. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії відмов державного реєстратора у вчиненні реєстраційної дії з припинення юридичної особи із зазначенням всіх підстав відмови.

12. Із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії документів, які підтверджують факт повернення реєстратором документів тій юридичній особі, якій відмовлено у вчиненні реєстраційної дії.

13. Підтвердити або спростувати за результатами перевірки матеріалів реєстраційної справи № 11551 УП СП ТОВ «Польтрансфер» (ідентифікаційний код - 22362778), яка зберігається в Управлінні державної реєстрації Львівської міської ради, що державним реєстратором з неї протиправно були вилучені документи, які повинні були там знаходитись.

14. Підтвердити або спростувати за результатами перевірки матеріалів реєстраційної справи № 17188 ТОВ УПП «Євроінсталсервіс» (ідентифікаційний код - 31730221), яка зберігається в Управлінні державної реєстрації Львівської міської ради, що державним реєстратором з неї протиправно були вилучені документи, які повинні були там знаходитись, та було порушено процедуру припинення даної юридичної особи.

15. Із врахуванням зазначеного у пункті 14 прийняти рішення щодо скасування державної реєстрації УПП ТОВ «Євроінсталсервіс» (ідентифікаційний код - 31730221), за адресою АДРЕСА_1 , як такої, що є недійсною (неіснуючою), а також зобов`язати державного реєстратора здійснити спрощену процедуру державної реєстрації припинення цієї юридичної особи шляхом її ліквідації.

16. Із врахуванням зазначеного у пунктах 2 і 3 прийняти рішення щодо скасування державної реєстрації СП ТОВ «Польтраснфер» (ідентифікаційний код - 22362778) за адресою АДРЕСА_1 , як такої, що була вчинена державним реєстратором із занесенням в свою базу даних завідомо неправдивих/неіснуючих даних щодо його адреси при його перереєстрації в 2000 році.

На підставі висновку Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції від 20 січня 2017 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року № 01/12, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 січня 2017 року за № КО-17, Міністерством юстиції України прийнято наказ від 01 березня 2017 року № 591/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 23.12.2016», яким відмовлено у задоволенні згаданої скарги у зв`язку з невідповідністю оформлення скарги вимогам, визначеним частиною п`ятою статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а саме: відсутні відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення, повідомлення або реєстраційні дії державного реєстратора та/або внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, документи, що підтверджують факт порушення прав скаржників, не засвідчені в установленому порядку, довіреність не засвідчена в установленому порядку та закінчився встановлений законом строк подачі скарги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2019 року у справі №826/8387/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 01 березня 2017 року №591/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016»;

- зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву-скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року №01/12 та надати обґрунтовану відповідь по всім пунктам, зазначеним в даній заяві-скарзі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі №826/8387/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності, дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

У зв`язку з прийняттям згаданого судового рішення за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року №01/12, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 січня 2017 року за №КО-17, Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації складено висновок від 29 листопада 2019 року, яким рекомендовано відмовити у задоволенні скарги без розгляду її по суті у зв`язку з тим, що розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України.

В обґрунтування необхідності прийняття такого рішення Комісією зазначено, що у відомостях Єдиного державного реєстру, який створений та формується з 01 липня 2004 року, відсутні відомості щодо будь-яких реєстраційних дій стосовно Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Польтрансфер» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроінсталсервіс». Крім того, підкреслено, що повноваження щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора Міністерства юстиції України отримало з 01 січня 2016 року, а відтак розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до його компетенції.

На підставі цього висновку відповідачем 03 січня 2020 року прийнято наказ №33/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12», яким відповідно до п. 9 ч. 8 ст. 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відмовлено у задоволенні скарги позивачів у зв`язку з тим, що розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивачі звернулися до суду з вимогами про його скасування та покладення на відповідача обов`язку з розгляду скарги по суті.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив, зазначивши, що для вирішення питання стосовно внесення змін до відомостей про місцезнаходження юридичної особи та здійснення реєстрації її припинення необхідно включити відомості про неї до Єдиного державного реєстру, однак такі відомості щодо Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Польтрансфер» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроінсталсервіс» у Реєстрі відсутні. Крім іншого, суд підкреслив, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями здійснювати скасування державної реєстрації вказаних товариств.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не повністю погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону у редакції, яка була чинною не момент прийняття оскаржуваного наказу, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 5 Закону у згаданій редакції до повноважень Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації належить розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації визначається положеннями ст. 34 Закону, частиною першою якої передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 34 Закону Міністерство юстиції України розглядає скарги на проведені державним реєстратором реєстраційні дії (крім випадків, якщо такі реєстраційні дії проведено на підставі судового рішення).

Приписи п. 1 ч. 6 ст. 34 Закону закріплюють, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 9 ч. 8 ст. 34 Закону Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції органу.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 34 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128, яка набрала чинності 01 січня 2016 року, затверджено Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - Порядок №1128). Указаним Порядком визначено процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Разом з тим, такими повноваженнями Міністерство юстиції України наділене Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 26 листопада 2015 року № 835-VIII, яким відповідно внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» та який набрав чинності 13 грудня 2015 року.

У свою чергу, повноваження щодо розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора у сфері державної реєстрації прав відповідно до статті 34 Закону та Порядку № 1128 Міністерство юстиції України отримало з 01 січня 2016 року, та порядок реалізації таких повноважень визначено з 01 січня 2016 року. Тобто, до 01 січня 2016 року повноваженнями розглядати скарги на дії державних реєстраторів були наділені виключно суди.

Такий правовий висновок був викладений Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 826/4906/17, від 02 грудня 2021 року у справі 160/1258/19.

Як вбачається з матеріалів справи, подана позивачами 26 грудня 2016 року скарга стосувалася порушення державним реєстратором у 2000 році процедури внесення запису про державну реєстрацію СП ТОВ «Польтрансфер» в частині адреси підприємства, протиправного, на думку скаржників, вилучення державним реєстратором документів з реєстраційних справ №11551 щодо СП ТОВ «Польтрансфер» і №17188 щодо ТОВ «Євроінсталсервіс», порушення державним реєстратором процедури припинення юридичної особи ТОВ «Євроінсталсервіс» у 2005 році. Отже, скарга стосувалася реєстраційних рішень та дій державних реєстраторів, які були вчинені до 01 січня 2016 року, тобто до набрання чинності вказаними вище нормативними актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також у своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

З наведеного тлумачення норм ст. 58 Конституції України Конституційним Судом України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто не можуть бути застосовані до тих правовідносин, які виникли до набрання ними (законами, нормативно-правовими актами) чинності та відповідно вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, крім випадку коли такі закони чи інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується відповідальності юридичних осіб, то закон чи інший нормативно-правовий акт може передбачати відповідальність за діяння, вчинені особою в минулому, тобто мати зворотну дію в часі, однак про це повинно бути вказано безпосередньо в самому законі або іншому нормативно-правовому акті.

Підсумовуючи слід зауважити, що загальновизнаним принципом права є те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Виключенням є лише правило, відповідно до якого зворотну дію в часі мають лише ті закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Проте, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто зворотної дії в часі вказаний закон не має.

Не включає у себе такі норми і Порядок № 1128, який визначає процедуру розгляду відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість позиції Міністерства юстиції України про те, що норми ст. 34 Закону та приписи Порядку № 1128 не можуть застосовуватись до подій, що відбулись до набрання ними чинності, адже закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Тобто, Міністерство юстиції України в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України не мало повноважень розглядати скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення та дії державних реєстраторів, що мали місце у 2000 - 2012 роках. Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року №33/7 прийнятий обґрунтовано з огляду на те, що порушені у скарзі питання не належать до компетенції органу.

Аналогічна позиція підтримувалася Верховним Судом й у постанові від 19 червня 2018 року у справі №826/12868/17 та у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 520/17561/2020.

У свою чергу, наведені вище мотиви свідчать про помилковість наведеного в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за своїм змістом воно не містить оцінки нормативних передумов прийняття спірного у цій справі індивідуального акту. Відтак оскаржуване рішення суду підлягає зміні у мотивувальній частині.

З приводу аргументів апеляційної скарги про те, що Окружний адміністративний суд міста Києва взагалі безпідставно враховував відзив Міністерства юстиції України на позов, оскільки він поданий поза межами встановленого в ухвалі суду від 06 серпня 2020 року строку, а матеріали справи не містять клопотань про його поновлення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року, зокрема, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії згаданої ухвали для подачі відзиву на позовну заяву.

Копію указаної ухвали отримано відповідачем 17 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 126), отже останнім днем для подання відзиву на позов було 02 вересня 2020 року.

Апеляційним судом враховується, що 02 вересня 2020 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва Міністерством юстиції України направлено клопотання про продовження строків для подання відзиву з підстав необхідності витребування документів, на підставі яких приймався оскаржуваний наказ від 03 січня 2020 року №33/7.

Отже, у межах установленого для подачі відзиву на позовну заяву строку відповідачем було реалізовано право на подання заяви для його продовження, що вказує на помилковість доводів апелянта про безпідставність прийняття відзиву судом першої інстанції. При цьому, на переконання судової колегії, сама по собі відсутність процесуального реагування Окружного адміністративного суду міста Києва на згадане вище клопотання Міністерства юстиції України не може свідчити про виникнення у суду обов`язку не приймати відзив на позов.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, проте з інших підстав.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, однак рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - зміні шляхом зазначення, що підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові суду. У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна