Справа № 520/29194/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

30.10.2023 р. справа №520/29194/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до третя особаВідділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації), - Департамент патрульної поліції,
провизнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бочковського Тараса Олександровича від 28.08.2023 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 70603414.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду 19.01.2022 року по справі № 520/22479/21 у повному обсязі не виконано, отже відсутні правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за цим рішенням суду.

Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з поданим позовом не погодився, зазначивши, що листом Департаменту патрульної поліції від 24.03.2023 № 5206/41/5/05-2023 повідомлено Відділ про виплату на користь ОСОБА_1 коштів нарахованих на підставі рішення у розмірі 6404,46 грн. Стверджував, що факт перерахування коштів у розмірі 6404,46 грн. ОСОБА_1 нарахованих на підставі рішення підтверджується: платіжною інструкцією від 01.03.2023 № 2269, розрахунковим листом за березень 2023 року та відомістю № 133 на виплату заробітної плати за березень 2023. Наголошував, що зазначені обставини свідчать про фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Третя особа - Департамент патрульної поліції Національної поліції України була належно та завчасно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи по суті, але жодних процесуальних документів до суду не направила, участі у судовому засіданні уповноваженого представника не забезпечила.

Позивач в судове засідання, призначене на 30.10.2023 о 12:40 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач в судове засідання, призначене на 30.10.2023 о 12:40 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до ч. 2 ст. 269 КАС України засобами електронного зв`язку.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до ч. 2 ст. 269 КАС України засобами електронного зв`язку. Письмові пояснення по суті заявленого позову та докази стану і належності виконання рішення суду по справі №520/22479/21 до суду не подав, причин неможливості подання не повідомив.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/22479/21 заявником були заявлені вимоги про зобов`язання Департаменту патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08.11.2019 по 26.10.2021.

Отже, заявник ініціював спір з приводу нарахування та виплати на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки 08.11.2019 року ОСОБА_1 був звільнений з органів поліції, а повний розрахунок належного грошового забезпечення на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 року по справі №520/12520/21 відповідачем було виплачено позивачу лише 26.10.2021.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 р. у справі №520/22479/21 було визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08.11.2019 по 26.10.2021. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08.11.2019 по 26.10.2021.

Рішення суду набрало законної сили 19.02.2022 та у справі №520/22479/21 25.11.2022 було видано виконавчий лист.

За цим виконавчим листом 21.12.2022 головним державним виконавцем Відділу була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №70603414.

Листом Департаменту патрульної поліції від 24.03.2023 № 5206/41/5/05-2023 до якого долучено платіжну інструкцію від 01.03.2023 № 2269, розрахунковий лист за березень 2023 року та відомість № 133 на виплату заробітної плати за березень 2023, повідомлено Відділ про виплату на користь ОСОБА_1 коштів нарахованих на підставі рішення у розмірі 6404,46 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу від 28.08.2023 по ВП №70603414 було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду по справі №52022479/21 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Як достеменно з"ясовано судом, підставою для вчинення саме такого управлінського волевиявлення послугувало фактичне судження суб"єкта владних повноважень про те, що виплата на користь заявника суми 6404,46 грн. і є повною виплатою середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період 08.11.2019р.-26.10.2021р. за рішенням суду у справі №520/22479/21.

Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови про закінчення виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суть спору полягає у вирішенні питання стосовно існування у суб"єкта владних повноважень достатніх підстав для вчинення управлінського волевиявлення з приводу закінчення виконавчого провадження. У цьому контексті суду необхідно дати відповіді на питання, зокрема: 1) чи були здійснені відповідачем вичерпні заходи з примусового виконання рішення суду; 2) з яких мотивів та фактичних даних виходив суб"єкт владних повноважень під час формування власного висновку про виконання рішення суду; 3) чи відображені у тексті рішення суб"єкта владних повноважень достатні фактичні підстави та вірні юридичні мотиви вчинення оскарженого управлінського волевиявлення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України встановлено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України №1404-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Перелік заходів примусового виконання рішень (тобто виконавчих документів) окреслений законодавцем у ст.10 Закону України №1404-VIII і за приписами цієї статті є невичерпним.

Відповідно до ч.1 ст.18 та п.1 ч.2 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п.1 ч.3 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

За приписами п.11 ч.1 ст.39 Закону України №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до ст. 63 Закону України №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 75 Закону України №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ст.2 Закону України №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенство права; законність; справедливість, неупередженість, об`єктивність.

Як то указано у ч.1 ст.13 Закону України №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, з огляду на приписи ст.8 Конституції України та вимоги ч.2 ст.2 КАС України текст постанов виконавця повинен містити посилання на правильно застосовані належні норми права та на достатні об`єктивні дані (котрі були здобуті у передбаченому законом порядку та були фізично наявні у розпорядженні суб"єкта владних повноважень на момент вчинення конкретного управлінського волевиявлення) для вчинення конкретного управлінського волевиявлення.

При цьому, суд вважає, що за відсутності прямої вказівки про це у Законі України №1404-VIII вчиненню управлінського волевиявлення виконавця з приводу винесення постанови про застосування штрафу за невиконання рішення без поважних причин або постанови з приводу закінчення виконавчого провадження не обов"язково має перебувати перевірка стану виконання рішення суду у формі виходу державного виконавця за місцем знаходження боржника, але наявні в матеріалах виконавчого провадження документи та відомості в іншій формі фіксації повинні беззаперечно доводити наявність підстав як для застосування штрафу (тобто для кваліфікації поведінки боржника у якості протиправної), так і для закінчення виконавчого провадження (тобто для кваліфікації у даному випадку рішення суду у якості виконаного у повному обсязі).

Як встановлено судом за матеріалами справи, Департамент патрульної поліції нарахував на користь заявника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.11.2019-26.10.2021 року в розмірі 6404,46 грн.

Департаментом патрульної поліції надано відомість №133 на виплату заробітної плати за березень 2023 р. щодо перерахунку коштів. Окрім того, до відповідача Департаментом було надано платіжну інструкцію від 01.03.2023 № 2269 та розрахунковий лист за березень 2023 року.

Суд звертає увагу, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 р. у справі №520/22479/21 порушеному праву заявника було надано захист у спосіб зобов`язання Департаменту патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 08.11.2019-26.10.2021.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

За правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020р. по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021р. №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таке тлумачення правової суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17.

Згідно з ч.5 ст.13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Оскільки у межах справи №520/22479/21 судом не було визначено конкретної грошової суми, належної заявникові від Департаменту патрульної поліції у якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.11.2019-26.10.2021, то безумовним підтвердженням виконання рішення суду може бути або винесена у порядку ст.382 КАС України ухвала про затвердження звіту Департаменту патрульної поліції (боржника) про виконання рішення суду, або винесена у порядку ст.382 КАС України ухвала про відмову у накладенні штрафу на керівника суб"єкта владних повноважень у зв`язку із повним виконанням рішення суду, або винесена у порядку ст.374 КАС України ухвала про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв"язку із добровільним виконанням боржником.

У решті випадків - виконавець має провести перевірку правильності обчислення боржником середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і викласти у тексті постанови про закінчення виконавчого провадження власні юридичні мотиви та фактичні судження про те чому реально вчинені боржником у межах виконавчого провадження діяння не можуть бути кваліфіковані інакше, ніж виконання рішення суду у повному обсязі.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень цим вимогам не відповідає.

Окремо суд зважає, що згідно з ч.3 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем указаних приписів закону.

При цьому, слід зауважити, що самі по собі обставини вчинення державним виконавцем виконавчих дій (як-то: перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. Аналогічні по суті правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19, та від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до правовоих позицій Європейського суду з прав людини: невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»); у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»); у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності стосовно виконання рішення суду в частині обчислення суми платежу (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.11.2019-26.10.2021), припустився саме за цією обставиною помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, зважаючи на відсутність доказів відповідності оскарженої постанови про закінчення виконавчого провадження від 28.08.2023 по ВП № 70603414 вимогам ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, в частині правильності та повноти обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бочковського Тараса Олександровича від 28.08.2023 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 70603414.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код - 43315602; місцезнаходження - вул. Виборзька, буд. 32, м. Київ, 03056, пров. Музейний, буд. 2-Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 ) 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко