Справа № 214/5076/23
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2023-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/5076/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №2 батальйону №2 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Веліченка Олексія Миколайовича, третя особа: Департамент патрульної поліції про скасування постанови, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , який є представником позивача Клочкова А.В., звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти №2 батальйону №2 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Веліченка О.М., в якому просить: скасувати постанову серії ЕАС № 7296080 від 07.07.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу; стягнути судові витрати з відповідача на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань.

В обґрунтування позову зазначив наступне. 07.07.2023 року о 15:55 год. відповідачем складено та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАС № 7296080 у виді штрафу в розмірі 510, 00 грн. відносно позивача. 07.07.2023 року приблизно о 15:46 год. в м. Кривий Ріг по вул. Сергія Колачевського, 111, водій керуючи т/з, повертаючи ліворуч з вул. Чарівна на вул. С. Колачевського не надав переваги в русі пішоходам, чим порушив п. 16.2 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Винесену постанову вважає незаконною з таких підстав. Відповідно до п.16.2 Правил дорожнього руху України, на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку. Об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП с (1) порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, (2) проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, (2) порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, (3) розташування транспортних засобів на проїзній частині, (4) порушення правил руху автомагістралями, (5) користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, (6) користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само (7) порушення правил навчальної їзди. Вважає, що жодне з порушень правил дорожнього руху, за яке передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП позивач не вчиняв. Згідно зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, інспектора патрульної поліції, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена законодавством. Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові у справі №337/3389/16- а (2-3/337/154/2016) від 30.05.2019, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень. При винесенні постанови відповідач не надав жодного доказу вини позивача в адміністративному правопорушенні. Даний факт вказує на те що обвинувачення позивача у правопорушенні ґрунтується на припущеннях, що грубо порушує вимоги ст. 62 Конституції України, в якій вказано, що обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Дану правову позицію було встановлено Другим апеляційним адміністративним судом в справі № 592/11053/20. Разом з цим, у постанові немає даних пішоходів, яким ніби -то було створено перешкоду та небезпеку. Між тим, у відповідності до ст. 269 КУпАП така особа є потерпілим по справі, або, принаймні, у відповідності до ст. 272 КУпАП є свідком. Сам характер порушення ПДР, про яке йде мова, говорить про неможливість його вчинення без потерпілих та свідків. У відповідності до ст. 251 КУпАП, пояснення цих осіб є доказами по справі. Відсутність у справі не тільки пояснень, але й даних потерпілих та свідків грубо протирічить ст. 251 КУпАП та призводить до відсутності у справі передбачених законом доказів. За таких умов говорити і про доведеність правопорушення не можна. За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Частиною 2 статтею 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності гуртуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1). Таким чином, відповідачем не наведено жодних доказів, які б, з точку зору їх допустимості, достатності та переконливості, свідчили про порушення позивачем ОСОБА_1 вимог п. 16.2 ПДР України. Окрім того, позивачу інкримінується порушення п. 16.2 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП, тоді як відповідач склав та виніс оскаржувану постанову за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Відповідно до п.16.2 Правил дорожнього руху України, на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку. Об`єктивна сторона правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП є (1) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, (2) порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, (3) правил перевезення вантажів. (4) буксирування транспортних засобів, (5) зупинки, стоянки, (6) проїзду пішохідних переходів. (7) ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само (8) порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. Відповідач мав скласти постанову про накладення адміністративного правопорушення саме за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відповідач не погодившись з вимогами позивача подав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого навів наступне. Ознайомившись зі змістом та вимогами адміністративного позову вважає, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки останній не надав суду необхідних належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини, викладені в позовній заяві, крім того не надав доказів порушення процедури розгляду справи. Таким чином, необхідно відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі з наступних підстав. Вимоги адміністративного позову не визнає з підстав та доказів наданих у відзиві представником полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. Враховуючи, що фактично позивачем були вчинені адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, що підтверджується доданими до справи доказами, вважає, що у Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу не має підстав для задоволення позову. Таким чином постанова серії ЕАС №7296080 від 07.07.2023 у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою та законною.

Третя особа Департамент патрульної поліції, не погодившись з вимогами позивача, подав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого навів наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п. 4 Наказу № 1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» від 07.11.2015 року передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію». зазначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Інспектор підійшов до водія автомобіля, представився належним чином, запропонував йому пред`явити документи, передбачені вимогами п. 2.1. Правил дорожнього руху України, а саме: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4.а ПДР України. Під час патрулювання 07.07.2023 в м. Кривий Ріг, Тернівський район, близько 15 год. 46 хв. водій керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI номерний знак НОМЕР_1 на регульованому перехресті, повертаючи ліворуч з вул. Чарівна на вул. С. Колачевського, не надав дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору, чим порушив п. 16.2 ПДР України, після чого, на підставі ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», був зупинений поліцейським. Вказані обставини підтверджуються наявним відеозаписом з реєстратора встановленого в службовому автомобілі патрульного (запис додається на оптичному диску): файл IMG 8473 на якому починаючи у 15 год. 46 хв. 06 сек. вбачається вищезазначений автомобіль, який повертаючи ліворуч не надав перевагу в русі пішоходу. Врахувавши ст. 222 КУпАП, ст. 278 КУпАП, що до його компетенції належить розгляд адміністративної справи за порушення правил дорожнього руху, відповідач розпочав розгляд справи відносно позивача, роз`яснивши права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: ст.ст. 268, 287-289, 307-308 КУпАП, з`ясувавши всі обставини, які підлягають з`ясуванню під час розгляду адміністративної справи (ст. 280 КУпАП), оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртувалося на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), додержуючись вимог ст. 258 КУпАП, інструкції до наказу МВС № 1395 від 07.11.2015 («Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не 6 автоматичному режимі»), встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення на водія (позивача) ОСОБА_1 було винесено на місці зупинки транспортного засобу, постанову за ч. 2 ст. 122 КУпАП. За результатами розгляду адміністративної справи, керуючись положеннями статей 33, 284 КУПАП, до позивача було застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 510 грн., шляхом винесення постанови. Розглядаючи дану справу, співробітник патрульної поліції Донецької області діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580- ?ІІІ визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності факту правопорушення. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення с будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також ін. документам. Відповідно до приписів ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві с будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів. З чого слідує, що показання технічного приладу, що мають функції відеозапису с належним та допустимим доказом в розумінні КУпАП; такі показання доводять наявність Як вбачається з відеозапису під час фіксування факту порушення п.16.2 ПДР України, або відсутність адміністративного правопорушення. відеокамера була закріплена в патрульному автомобілі, що відповідає вимогам ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» та інструкції до наказу МВС № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- кінозйомки, відеозапису». Досліджуючи вказаний відеозапис збережений на оптичному диску, який доданий до матеріалів справи, видно, що позивач керуючи автомобілем на регульованому перехресті, при повороті ліворуч не надав дороги (переваги в русі) пішоходу, який рухався через регульований пішохідний перехід на дозволений сигнал світлофору зелений, при цьому в момент виїзду автомобіля позивача на пішохідний перехід, пішохід вже переходив проїжджу частину, на яку здійснював поворот автомобіль, яким керував позивач. Але даний автомобіль не дав дорогу пішоходові, лише збільшив швидкість, проїхав пішохідний перехід, що є порушенням п. 16.2 ПДР України, після чого одразу був зупинений поліцейськими. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 751/4821/17 від 04.12.19. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-ХІІ "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Ст. 41 ЗУ «Про дорожній рух визначено» що порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху ( перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні гуртуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до п. 1.3. ПДР України, ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Згідно із п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону. Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Відповідно до п. 16.2 ПДР на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку. Згідно з п. 18.2 ПДР на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові по справі № 263/1600/17 від 17 липня 2019 року. Відповідно до п. 1.10 ПДР: перевага право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху; дати дорогу вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість; дати дорогу вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість; острівець безпеки технічний засіб регулювання дорожнього руху на наземних пішохідних переходах, конструктивно виділений над проїзною частиною дороги та призначений як захисний елемент для зупинки пішоходів під час переходу проїзної частини дороги. До острівця безпеки належить частина розділювальної смуги, через яку пролягає пішохідний перехід: пішохідний перехід ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1- 5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки шириною тротуарів чи узбіч. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу; Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України Про Національну поліцію, поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до пункту 4 розділу 1 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, відеоінформація, яка відображена на вказаному відеозапису позивачем порушення п. 16.2 ПДР України. повністю доводить факт вчинення З огляду на викладене, не має підстав заперечувати правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення стягнення у розмірі 510 грн. згідно з оспорюваною постановою. Враховуючи вище викладене, з урахуванням наявних доказів у їх сукупності, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності. Щодо скасування постанови через те, що постанова не відповідає вимогам законодавства. Відповідно до п. 5 Розділу II Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 (далі Інструкція), поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення враховує наступні факти: 1) чи належить до її компетенції розгляд цієї справи; 2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; 5)чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. На підставі ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. По справі про адміністративне правопорушення виноситься одна з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 КУпАП; 3) про закриття справи (пункт 3 Розділу IV Інструкції). Постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, i3 зазначенням відомостей. що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. Стосовно невідповідності вимог Постанови Пленуму Верховного суду від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» слід вказати на наступне. Вказані вимоги викладені в п. 24 Пленуму поширюються на судові постанови. Вимоги щодо постанов, які виносяться органами (посадовими особами), які є відмінними від суду, як вже було зазначено вище викладені в ст. 283 КУпАП. Більш того технічний опис постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовані в неавтоматичному режимі, яка наразі оскаржується, передбачені наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року та містять вичерпний перелік відомостей які мають міститися у наведених постановах. Згідно ст. 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 КУпАП, копія постанови у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення. Як вбачається з постанови вона відповідає вищезазначеним приписам: в ній зазначено посадову особу, яка винесла постанову, дату розгляду справи; місце скоєння правопорушення, відомості про особу, що скоїла правопорушення, опис обставин, установлених при розгляді справи, зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення, прийняте по справі рішення. дане Так само зі змісту адміністративного позову позивач не спростував той факт, що його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, йому інспектором були роз`яснені. Жодних клопотань від позивача, в тому числі щодо відібрання пояснень від пішохода не надходило. Вказані обставини підтверджуються відеозаписом: файл сlіp-0. Отже поліцейським, вищезазначені повноважень, були дотримані. вимоги закону, як суб`єктом владних повноважень були дотримані.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу зазначив. Обґрунтовуючи позовну заяву позивачем було зазначено, що ним було понесено судові витрати (надання правової допомоги) в розмірі 1000 гривень. Проте з такими висновками позивача погодитись не можна. Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або)значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також, відповідно до абз. 5 п. 3.1 та п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (Справа N1-23/2009) конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю с гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» ( Bottazziv. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ЕCHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно - між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіє проти Греції» (latridisv.Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Враховуючи набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України та запровадження положеннями цього Кодексу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого Кодексу адміністративного судочинства України та доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів та сборів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, - і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218. Розумність розміру гонорару адвоката повинна встановлюватись судом на підставі поданих стороною доказів. Інша сторона має право клопотати про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат та доводити суду встановленими засобами доказування необхідність їх зменшення. Проте, і без такого клопотання іншої сторони, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно із розглядом даної справи, суду слід залишати заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду. Верховний Суд у справі № 910/4201/19 від 07 вересня 2020 р. підкреслює, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. Враховуючи те, що витрати на правничу допомогу взагалі нічим не підтверджено, вважаємо за необхідне відмовити у задоволенні відшкодування витрат на правничу допомогу у зв`язку з фактичною їх відсутністю до аналогічного ВИСНОВКУ дійшов і Верховний суд у справі № 821/1594/17 адміністративне провадження №K/9901/39873/18. З наведеного слідує, що нічим не підтверджені витрати на правничу допомогу не с обов`язковими для врахування судом. Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку, що надані до суду матеріали, не доводять факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу за заявлені послуги взагалі і сума заявлених вимог с не спрів мірною, аналогічна правова позиція викладена у позиції Верховного Суду у справі № 915/1654/19. Отже, позивач надає суду завідомо неправдиву інформацію та намагається ввести в оману для уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, спотворює дійсні обставини справи та викривлює факти на свій лад. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові по справі № 127/19283/17 від 25.09.2019 в якій зазначено наступне. «Верховний Суд наголошує, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення. Позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте жодного доказу на обґрунтування своєї позиції до суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 33 КУпАП при накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Позивач в адміністративному позові не надав доказів того, що він не порушував правил дорожнього руху. Враховуючи, фактично позивачем були вчинені адміністративні що правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, що підтверджується доданими до справи доказами, вважає, що у Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не має підстав для задоволення позову. Таким чином, зважаючи на викладене, вважає, що постанова серії ЕАС №7296080 від 07.07.2023 у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою та законною.

Розгляд справи проведено в спрощеному провадженні без виклику сторін.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: постанова (а.с. 5), диск (а.с. 29).

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: постанову (а.с. 5), диск (а.с. 29), так як вони стосуються винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 74 КАС України, суд вважає постанову (а.с. 5), диск (а.с. 29), допустимими доказами, так як вони отримані судом без порушення вимог закону.

В судовому засіданні також було оглянуто диск, на якому мається 2 файли.

- на файлі з позначкою «clip0», який розпочинається о 15.44 год та закінчується о 15.58 год., зафіксовано зображення, на якому о 15.45 год. автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» на регульованому перехресті повертає ліворуч, не надавши дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору.

.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: постанову (а.с. 5), диск (а.с. 29), так як вони стосуються винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Згідно ст. 74 КАС України, суд вважає постанову (а.с. 5), диск (а.с. 29), допустимими доказами, так як вони отримані судом без порушення вимог закону.

Твердження позивача, яке міститься в позові, а саме, що він не порушував вимог п. 16.2 ПДР України, спростовуються належним та достовірним доказом, дослідженим судом, а саме відеозаписом. Так, згідно записів вбачається, що позивач керуючи автомобілем «Merсedes Benz Sprinter 316 CDI» на регульованому перехресті, при повороті ліворуч, не надав дороги (переваги в русі) пішоходу, який рухався через регульований пішохідний перехід на дозволений сигнал світлофору- зелений, при цьому в момент виїзду автомобіля позивача на пішохідний перехід, пішохід вже переходив проїжджу частину, на яку здійснив поворот автомобіль, яким керував позивач. Але даний автомобіль, не надав дорогу пішоходу, що є порушенням п. 16.2 ПДР України. На переконання суду, доводи позивача, що він не порушував п. 16.2 ПДР України, є надуманими, спрямованими на уникнення відповідальності, а тому суд їх вважає недостовірними та не бере до уваги при вирішенні справи.

На підставі ст. 76 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

7 липня 2023 року приблизно о 15:46 год. в м. Кривий Ріг по вул. Сергія Колачевського, 111, позивач керував автомобілем «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 та здійснюючи поворот ліворуч з вул. Чарівна на вул. С. Колачевського, не надав переваги в русі пішохода.

07.07.2023 року о 15:55 год. відповідачем складено та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАС № 7296080 у виді штрафу в розмірі 510, 00 грн. відносно позивача. В постанові зазначено, що 07.07.2023 року приблизно о 15:46 год. в м. Кривий Ріг по вул. Сергія Колачевського, 111, водій керуючи т/з, повертаючи ліворуч з вул. Чарівна на вул. С. Колачевського, не надав переваги в русі пішоходам, чим порушив п. 16.2 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вказана обставина встановлена постановою (а.с.5).

При вирішенні справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, КУпАП, «Правилами дорожнього руху», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі за текстом «Правила»).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення, повинна містити викладення обставин, установлених при розгляді справи. У відповідності до ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин, вирішення її в точній відповідності до закону. Як встановлено ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) повинні з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Судом встановлено, що 07.07.2023 року о 15:55 год. відповідачем складено та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАС № 7296080 у виді штрафу в розмірі 510, 00 грн. відносно позивача (а.с. 5).

Як вбачається з позову, ОСОБА_1 вказує на безпідставність накладення на нього адміністративного стягнення та вважає постанову, складену відповідачем, протиправною.

За приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, у тому числі, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. Зокрема, вона повинна містити інформацію про місце вчинення адміністративного правопорушення та докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Згідно із ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 16.2 правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 р., на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

У судовому засіданні встановлено, що позивач, керуючи автомобілем «Mреседес», реєстраційний номер НОМЕР_2 на регульованому перехресті, повертаючи ліворуч з вул. Чарівна на вул. Колачевського, не надав дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору. Тому в діях позивача наявний склад правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 2 КУпАП.

У судовому засіданні встановлено, що інспектором позивачу були роз`яснені його права, будь-яких обмежень позивачу користуватися своїми правами, інспектор не допустив.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

На переконання суду, інспектор при розгляді справи про адміністративне правопорушення, діяв відповідно до вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, вирішив справу без порушення вимог закону.

Дійшовши до переконання, що при винесенні постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності інспектор діяв без порушення вказаних вимог КУпАП, суд вважає, що інспектор притягнув позивача до адміністративної відповідальності обґрунтовано.

Отже підстав для визнання оскаржуваної постанови протиправною та підстав для її скасування, не мається.

Дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Згідно зі ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 251, 252, 280 КУпАП, ст.ст. 5, 6, 77, 241-246, 262, 286 КУпАП, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), до інспектора роти №2 батальйону №2 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Веліченка Олексія Миколайовича (м. Кривий Ріг, вул. Волгоградська, 11), третя особа: Департамент патрульної поліції (м. Київ, вул. Едуарда Фукса, 3) про скасування постанови - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.М. Прасолов