Справа № 160/12078/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Справа № 160/12078/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2023р. (згідно відмітки Нова Пошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 08.06.2023р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірах двох середньомісячних зарплат в сумі 19706,46 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних зарплат в сумі 19706,46 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 458,29 грн. за кожен день затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30 травня 2023 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 грн., сплачений за подання позовної заяви та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді державного службовця з 23.12.2022р., згідно до наказу від 29.05.2023р. №24-к його було звільнено з займаної посади державної служби з 29.05.2023р. у зв`язку із ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до пункту 11 ч.1 ст.87 Закону України Про державну службу, проте, у день звільнення йому не було нараховано та виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, передбаченої ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу, яка, за розрахунками позивача, становить 19706,46 грн., що, є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення з відповідача вказаної суми вихідної допомоги у судовому порядку, а також, на переконання позивача, є порушенням відповідачем ст.116 КЗпП України та підставою для притягнення відповідача до відповідальності за ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку у сумі 458,29 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30.05.2023р. по день ухвалення рішення. Також, у позові позивач посилається і на правові позиції Верховного Суду, викладені у його постановах від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, від 23.12.2020р. у справі №560/3971/19, п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (а.с.15-16).

Ухвалою суду від 14.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 13.07.2023р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати довідку про нараховані та виплачені суми позивачеві (із зазначенням їх складових) на день звільнення 29.05.2023р.; надати довідку про середній заробіток позивача за останні 2 місяці його роботи до звільнення (березень, квітень 2023р.), оформлену з дотриманням Порядку №100 від 08.02.1995р. з урахуванням приписів ч.9 ст.79 Кодексу та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.24).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем через систему Електронний суд 15.09.2023р. був поданий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовної заяви позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивача було звільнено з посади державної служби згідно до наказу №1-к від 10.01.2023р. та згідно до п.2.2 вказаного наказу, позивачеві була виплачена вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, а отже, вважає, що відповідачем при звільненні позивача, було дотримано вимог ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу. Проте, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023р. у справі №160/2643/23 було визнано протиправним і скасовано наказ №1-к від 10.01.2023р., поновлено позивача на посаді державної служби, а згідно до наказу №24-к від 29.05.2023р. позивача було звільнено з тих же самих підстав (ліквідації державного органу) уже повторно, тому вважає, що при повторному звільненні з тієї самої установи та з тих же самих підстав, виплата вихідної допомоги, яка належить до одноразових виплат згідно до підпункту б) пункту 4 Порядку №100, вдруге, не передбачена, у зв`язку із чим відповідачем позивачеві не виплачувалась. Також відповідач у відзиві вказує і на те, що відповідно до приписів ст.1215 ЦК України після поновлення працівника на роботі виплачена йому вихідна допомога поверненню не підлягає, оскільки відноситься до пункту 2.2. Фонду додаткової заробітної плати розділ 2 Фонд оплати праці Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України №5 (а.с.36-40).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалами суду від 22.08.2023р. та від 03.10.2023р. у зв`язку із необхідністю витребування додаткових доказів, було продовжено строк розгляду даної справи до 29.09.2023р. та до 31.10.2023р., відповідно, згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.33, 49).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 31.10.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив державну службу, зокрема, з 23.12.2022р. на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, що підтверджується копією паспорту позивача та інформацією, яка міститься в матеріалах справи і учасниками не оспорюється (а.с.4,6-8, 18,20-22, 43-47).

10.01.2023р. згідно до змісту наказу за №1-к Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 видно, що відповідно до п.1-1 ч.1, ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу було припинено державну службу та звільнено позивача з посади головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 23.01.2023р. (п.1 наказу), а також передбачено, здійснити виплату ОСОБА_1 (позивачеві) вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (підпункт 2.2 пункту 2 даного наказу) (а.с.43-44).

Наведений наказ №1-к від 10.01.2023р. було визнано протиправним та скасовано, позивача було поновлено на вказаній вище посаді згідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023р. у справі №160/1643/23, яке за результатами апеляційного оскарження згідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023р., було скасоване, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, що підтверджується змістом копії наведеної постанови (а.с.53-56).

13.04.2023р. позивача було поновлено на посаді державної служби на підставі вищенаведеного рішення суду згідно до копії наказу відповідача від 13.04.2023р. за №13-к (а.с.45).

Надалі, 29.05.2023р. згідно до змісту копії наказу №24-к Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 позивача було звільнено з наведеної вище посади державної служби у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до пункту 11 частини 1 ст.87 Закону України Про державну службу з 29.05.2023р. (а.с.6,20).

Тобто, звільнення позивача з підстав ліквідації державного органу 29.05.2023р. відбулося вдруге.

Згідно до даних копії Архівної відомості за 2023р., доданої позивачем до позову, вбачається, що відповідачем позивачеві у січні 2023р. була виплачена вихідна допомога у сумі 21483,88 грн. (а.с.7,21).

В той же час, вихідна допомога при звільненні позивача у травні 2023р. відповідачем позивачеві не виплачувалась, що підтверджується як копією інформації про кінцевий розрахунок за травень 2023р., копією довідки на день звільнення 29.05.2023р., так і змістом відзиву відповідача (а.с.8,22,40,46).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі 19706,46 грн. при звільненні його 29.05.2023р., а також і затримку у розрахунку при звільненні, звернувся з цим позовом до суду, які і є предметом цього спору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIIІ Про державну службу (далі - Закон №889-VIIІ).

Згідно зі статтею 1 Закону №889-VIIІ державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIIІ цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами першою-третьою статті 5 Закону №889-VIIІ, встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені у статті 87 Закону №889-VIIІ.

Так частиною першою статті 87 Закону №889-VIIІ визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

При цьому, у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону №889-VIIІ).

Отже, наведені положення Закону №889-УШ надають право громадянам на отримання вихідної допомоги у разі звільнення з державної служби у зв`язку, зокрема, з ліквідацією державного органу.

Так, судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що позивач працював на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у металургії та машинобудуванні, котлонагляду, за підйомними спорудами та енергетиці у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та за наказом від 10 січня 2023р. №1-к був звільнений із займаної посади на підставі пункту 11 частини 1 ст.87 Закону України Про державну службу у зв`язку із ліквідацією вказаного вище державного органу (а.с.43-44).

При цьому, зі змісту п.2.2 розділу 2 згаданого наказу, видно, що ним визначено обов`язок відповідача здійснити виплату позивачеві вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат відповідно до ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу (а.с.43-44).

Отже, із наведених встановлених обставин слідує, що у день фактичного звільнення із займаної посади (у січні 2023р.) позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, передбачена ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу.

Факт нарахування та виплати відповідачем позивачеві вказаної вище вихідної допомоги у сумі 21483,88 грн. за наказом від 10.01.2023р. №1-к при звільненні позивача із займаної посади у січні 2023р. підтверджується даними копії Архівної відомості за 2023р., наявної у справі (а.с.7, 21).

Наведені встановлені судом факти нарахування та виплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні у січні 2023р. позивачем жодними доказами не спростовані.

За таких обставин та враховуючи вищенаведені встановлені судом факти нарахування та виплати позивачеві у січні 2023р. вихідної допомоги у розмірі 21483,88 грн., передбаченої ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу при звільненні позивача за наказом від 10.01.2023р. №1-к, норми наведеного чинного законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачем не порушене права позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні з підстав ліквідації державного органу, а відповідно, бездіяльність відповідача, на яку позивач посилається у позові, судом не встановлена, а позивачем жодними доказами не доведена, спростовується змістом копії Архівної довідки за 2023р. про нарахування та виплату наведеної вище суми вихідної допомоги при звільненні, тому позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому вихідної допомоги при звільненні у розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі 19706,46 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача наведеної суми вихідної допомоги, задоволенню не підлягають.

Окрім того, і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку в сумі 458,29 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30.05.2023р. по день ухвалення рішення за порушення відповідачем вимог ст.116 КЗпП України (за несвоєчасний розрахунок при звільненні) також не підлягають задоволенню, оскільки така відповідальність роботодавця (виплата середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні) настає лише у разі не виплати ним усіх належних сум працівникові, тоді як, у даному випадку, судом встановлений вище факт нарахування та виплати відповідачем позивачеві вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ч.4 ст.87 Закону України Про державну службу у січні 2023р., що позивачем не спростовано.

А отже, із наведеного, можна зробити висновок, що зазначені вище встановлені судом факти нарахування та виплати позивачеві відповідачем вихідної допомоги при звільненні у січні 2023р. виключає відповідальність відповідача за ст.117 КЗпП України.

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Однак, позивачем не надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому вихідної допомоги при звільненні у розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі 19706,46 грн. з урахуванням встановлених судом обставин щодо нарахування та виплати позивачеві такої вихідної допомоги у січні 2023р., які позивачем не спростовані та виходячи з аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляються судом аргументи позивача з приводу того, що відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена йому вихідна винагорода при звільненні 29.05.2023р., виходячи з того, що, по-перше, судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що згідно до наказу №1-к від 10.01.2023р. з підстав ліквідації державного органу позивача було звільнено з посади вперше у січні 2023р., а згідно до наказу №24-к від 29.05.2023р. з тих же самих підстав (ліквідація державного органу) позивача було звільнено з посади вдруге у травні 2023р., по-друге, вихідна допомога при звільненні є одноразовою виплатою у відповідності до підпункту б) пункту 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р.(далі- Порядок №100), а тому з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що нарахування та виплата такої одноразової вихідної допомоги позивачеві при звільненні вдруге (29.05.2023р.) не передбачена ні приписами Закону України Про державну службу, ні згаданим Порядком №100.

Також слід зазначити, що позивачем безпідставно було проігноровано та не зазначено у позові про ті обставини, що його було звільнено із займаної посади вперше за наказом №1-к від 10.01.2023р., який ним оскаржувався у судовому порядку та за результатами такого судового розгляду позивача було поновлено на раніше займаній посаді 13.04.2023р. згідно до наказу №13-к від 13.04.2023р.(а.с.45) на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023р. у справі №160/1643/23, а, відповідно, за наказом №24-к від 29.05.2023р. з підстав ліквідації державного органу, звільнення позивача з займаної посади відбулося вдруге, за яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні вдруге, яка була уже отримана позивачем у січні 2023р. та не поверталася позивачем при його поновленні на посаді за судовим рішення (таких доказів матеріали справи не містять).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши за критеріями, встановленими у ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні у розмірі двох середньомісячних зарплат в сумі 19706,46 грн., суд приходить до висновку, що, у даних правовідносинах, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому в адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене та те, що судом не встановлено, а позивачем жодними доказами не доведено порушення його прав та інтересів в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні у розмірі двох середньомісячних зарплат в сумі 19706,46 грн., що є підставами для відмови у задоволенні позову у цій частині, то і похідні позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі двох середньомісячних зарплат в сумі 19706,46 грн. та стягнення середнього заробітку в сумі 458,29 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні (не нарахуванні та не виплаті вихідної допомоги), починаючи з 30.05.2023р. по день ухвалення рішення, задоволенню не підлягають.

За викладеного, у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва