Справа № 380/6245/22
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2023-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 жовтня 2023 року

м. Київ

справа №380/6245/22

адміністративне провадження № К/990/29156/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 14 лютого 2023 року

у справі №380/6245/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у Львівській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач, ГУ НП у Львівській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №19 о/с від 13 січня 2022 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №145 о/с від 14 березня 2022 року у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції №3 Стрийського РУП ГУНП в Львівській області;

- стягнути з ГУ НП у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

23 серпня 2023 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 14 лютого 2023 року у справі №380/6245/22.

05 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання заяви із зазначенням поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження та належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин, для його поновлення.

До Верховного Суду надійшло клопотання від скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначає, що з первісною касаційною скаргою звернувся у межах процесуальних строків, проте ухвалами Верховного Суду касаційні скарги були повернуту позивачу. Зазначає, що кожного разу звертаючись з касаційною скаргою чітко вказував на помилкове застосування судами попередніх інстанцій частини 1,2,3 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» та наголошував про необхідність застосування пункту 6 статті 40 КЗпП України. Вказує, що в увалах Верховного Суду роз`яснюючи вимоги до оформлення касаційної скарги на зазначає в чому конкретно полягає неналежне оформлення касаційної скарги. На думку позивача, ним дотримано вимоги статті 330 КАС України при оформленні касаційних скарг.

Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень 14 лютого 2023 року Восьмим апеляційним адміністративним судом розглянуто справу та ухвалено постанову. Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року, тому останній день строку на касаційне оскарження припадав на 22 березня 2023 року, а скаргу в черговий раз подано 19 серпня 2023 року (відповідно відтиску поштового штампеля на конверті ).

Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Суд звертає увагу скаржника, що чинне законодавство України не передбачає зупинення процесуального строку у разі звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою та повернення такої касаційної скарги.

Аналізуючи зазначені позивачем підстави, які він вважає поважними причинами поновлення пропущеного процесуального строку, судом установлено, що згідно з відомостями автоматизованої системи документообігу суду ОСОБА_1 вже неодноразово зверталися до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, а саме 07 березня 2023 року, 29 березня 2023 року, 03 травня 2023 року, 08 червня 2023 року, 31 липня 2023 року, які було повернуто ухвалами Верховного Суду від 21 березня 2023 року, 19 квітня 2023 року, 29 травня 2023 року, 17 липня 2023 року, 07 серпня 2023 року на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України

Так, ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року первісна касаційна скарга повернута скаржнику. Так, Суд прийшов до висновку, що посилаючись на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник послався на правові позиції Верховного Суду не врахувавши, що правовідносини у є не подібними з урахуванням предмета правового регулювання, а також умов та періодів застосування правових норм.

Також Суд не прийняв доводи заявника касаційної, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, оскільки суди попередніх інстанцій не застосовували статтю 235 КЗпП України, так як дійшли висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді та відмовили в задоволені позову.

Другу касаційну скаргу позивача також було повернуто ухвалою від 19 квітня 2023 року оскільки Суд прийшов до висновку, що посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, заявником не вказано який саме висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах відсутній.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 року третю касаційну скаргу було повернуто особі, яка її подала. Суд вказав, що посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій зазначеного положення та доводів у підтвердження необхідності висновку Верховного Суду, за обставин установлених саме у цій справі.

При цьому, Суд зауважив, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2023 року залишив чергову касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху. Суд встановив, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 68 Закону України «Про Національну поліцію». Оскільки, зазначена скаржником стаття, вищезазначеного Закону складається з восьми частин, Суд вказав на необхідності чіткої вказівки на норму права (пункту, частини, статті) щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, не може вважатись належним виконанням вимог пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому Суд надав можливість позивачеві подати уточнену касаційну, в якій навести чіткий перелік норм права (пункту, частини, статті) щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Як вбачається зі змісту ухвали Верховного Суду від 17 липня 2023 року, якою було повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху, позивач стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду так і не навів чітко норму права яку застосовано неправильно, висновок щодо застосування якої, на думку скаржника потребує висновку Верховного Суду (з обґрунтуванням позивача, як відповідна норма, на його думку, повинна застосовуватися), у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Також скаржник не наводить належного обґрунтування у чому саме полягає помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні норм права та належним чином не обґрунтовує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року чергову касаційну скаргу було повернуто особі, яка її подала. Суд встановив, що скаржник вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 68 Закону України «Про Національну поліцію». Судом повторно було вказано на необхідності чіткої вказівки на норму права (пункту, частини, статті) зазначеної скаржником статті Закону.

Скаржник в клопотання про поновлення строку зазначає наступне: «Однак, хочу зазначити, що Верховний Суд у своїх ухвалах, роз`яснюючи мені вимоги до оформлення касаційної скарги, визначені в КАС України, не зазначає в чому конкретно полягає неналежне оформлення моєї касаційної скарги та які саме відомості не вказані у ній, необхідні для її розгляду. Так, зі змісту норм статті 330 КАС України вбачається, що касаційна скарга повинна містити такі змістові елементи: найменування суду касаційної інстанції; відомості про особу скаржника; інформацію про судові рішення, що оскаржуються; обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права; вимоги особи, що подає касаційну скаргу; у разі необхідності клопотання особи, що подає касаційну скаргу; дату отримання копії судового рішення суду апеляційної інстанції; перелік матеріалів, що додаються. Вважаю, що мною були дотримані усі вимоги щодо оформлення касаційної скарги без жодних зволікань зі строками.»

Тобто, позивач вказуючи, що ним дотримані усі вимоги щодо оформлення касаційної скарги керується КАС України без урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX які набрали чинності 8 лютого 2020 року.

Про необхідність подання касаційної скарги з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року також зазначалося Верховним Судом в ухвалах про повернення касаційної скарги.

Неодноразове подання заявником касаційних скарг схожого змісту та не врахування роз`яснень Верховного Суду свідчить про формальний підхід при реалізації ним права на касаційне оскарження та не може свідчити про наявність об`єктивних підстав для поновлення строку.

Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з врахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.

При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (№32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обґрунтованого рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлює особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведене в клопотанні скаржника не може бути підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Пунктом 1 частини четвертої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ :

1. Відмовити в задоволені клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 14 лютого 2023 року у справі №380/6245/22.

3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддіА.В. Жук Ж.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк